תקשורת מתחת למים היא מאתגרת.
אור וריחות לא נעים היטב, אז זה קשה לחיות לראות או להריח.
אבל במים הקולות נעים במהירות גבוהה פי ארבעה מאשר באוויר,
אז בסביבה החשוכה הזו,
יונקים ימיים הרבה פעמים מסתמכים על קולות כדי לתקשר.
לכן מקהלה של קולות ממלאת את האוקיינוס.
קליקים,
פולסים,
שריקות,
אנחות,
בוינגים,
קריאות,
וסלסולים, אם נזכיר רק כמה.
אבל החלק הכי מפורסם של הסימפוניה התת מימית הזו
הוא המלודיות, או השירים, שמולחנים על ידי היונקים הגדולים ביותר,
הלוויתנים.
שירי לוויתנים הם אחת משיטות התקשורת הכי מורכבות
בממלכת החי.
ידוע רק על מינים מעטים ששרים.
לוויתנים כחולים,
סנפיראים,
ארקטי גדול פה
ומינק,
וכמובן גדול סנפיר.
כל אלה לוויתני מזיפה
שמשתמשים בצלחות מזיפות שעירות במקום שיניים כדי ללכוד טרף.
בינתיים, לוויתנים בעלי שיניים משתמשים באקו לוקציה,
והם ומינים אחרים של לוויתיני מזיפה
יוצרים קולות חברתיים, כמו קריאות ושריקות, כדי לתקשר.
אבל לקולות האלו חסרה המורכבות של השירים.
אז איך הם עושים את זה?
יונקים יבשתיים כמונו מייצרים קולות על ידי העברת אויר על מיתרי הקול שלנו
כשאנחנו נושפים, מה שגורם להם לרטוט.
ללוויתני מזיפה יש קיפול בצורת U של רקמה בין הריאות שלהם
והאברים המתנפתחים הגדולים שלהם הנקראים שקים גרוניים.
אנחנו לא בטוחים בזה
בגלל שזה בעצם בלתי אפשרי להבחין באברים הפנימיים
של לוויתנים שרים חיים,
אבל אנחנו חושבים שכשהלוויתנים שרים,
התכווצויות שרירים בגרון ובחזה
מניעים אויר מהראות לאורך הקפל ולתוך השקים הגרוניים,
מה שגורם לקפל בצורת ה-U לרטוט.
הצליל המופק מזה מהדהד בשקים כמו מקהלה השרה בקתדרלה
וגורם לשיר להיות חזק מספיק כדי להגיע למרחק של אלפי קילומטרים.
לוויתנים לא צריכים לשאוף כדי לשיר.
במקום, האויר ממוחזר חזרה לריאות,
מה שיוצר צלילים שוב.
סיבה אחת ששירי לוויתנים כל כך מרתקים היא התבנית שלהם.
יחידות, כמו אנחות, קריאות, וצרצורים מאורגנים במשפטים.
משפטים חוזרים מורכבים לנושאים.
נושאים מרובים חוזרים בתבנית צפויה יוצרים שיר.
המבנה ההיררכי הזה הוא סוג של תחביר.
שירי לוויתנים הם מאוד מגוונים במשכם,
ולוויתנים יכולים לחזור עליהם שוב ושוב.
בהקלטה אחת, לוויתן גדול סנפיר שר במשך 22 שעות.
ולמה הם עושים את זה?
אנחנו עדיין לא יודעים את המטרה המדוייקת, אבל אנחנו יכולים לשער.
בהתחשב בכך שהשרים הם זכרים והם בעיקר שרים בעונת החיזור,
יתכן שהשירים נועדו למשוך נקבות.
או שאולי הם טריטוריאלים, ונועדו לדחות זכרים אחרים.
לוויתנים חוזרים לאותם אזורי רבייה ואכילה כל שנה,
ולכל אוכלוסיה נפרדת יש שיר שונה.
שירים מתפתחים במשך הזמן כשיחידות או משפטים מוספים, משתנים, או נזנחים.
וכשלוויתנים זכרים, מאוכלוסיות שונות אוכלים במרחק שמיעה,
משפטים הרבה פעמים מוחלפים,
אולי בגלל ששירים חדשים עושים אותם יותר מושכים לנקבות מתרבות.
זו אחת הדוגמאות המהירות ביותר להעברה תרבותית,
בה התנהגויות נלמדות מועברות בין פרטים לא קשורים
של אותו מין.
אנחנו יכולים לצותת לשירים האלה בעזרת מיקרופונים תת מימיים
שנקראים הידרופונים.
הם עוזרים לנו לעקוב אחרי מינים בהם צפיה או דוגמאות גנטיות הן נדירות.
לדוגמה, מדענים הצליחו להבדיל
בין האוכלוסיה החמקמקה של הלוויתנים הכחולים בעולם בהתבסס על השירים שלהם.
אבל האוקיינוסים נעשים רועשים יותר כתוצאה מפעילות אנושית.
אוניות,
סונארים צבאיים,
בנייה תת מימית,
וסקרים סייסמיים לחיפוש נפט מתרחשים יותר ויותר
ואולי מפריעים לתקשורת הלוויתנים.
כמה לוויתנים ימנעו מאזורי אכילה או רבייה מרכזיים
אם צלילים אנושיים הם חזקים מדי.
ונצפה שלוויתנים גדולי סנפיר הפחיתו את השירה שלהם
בתגובה לרעש במרחק 200 קילומטר.
הגבלת הפעילות האנושית לאורך נתיבי נדידה
ובאזורי מחיה קריטיים אחרים,
והפחתת זיהום רעש ברחבי האוקיינוס
יעזור להבטיח את המשך השרדות הלוויתנים.
אם הלוויתנים יכולים להמשיך לשיר ואנחנו יכולים להמשיך להקשיב,
אולי יום אחד אנחנו באמת נבין מה הם שרים.