(וידאו) קול גבר: 10 שניות.
חמש, ארבע, שלוש, שתיים, אחד.
זמן התחלה רשמי.
ועוד אחד, שתיים, שלוש, ארבע,
חמש, שש, שבע, שמונה, תשע, עשר.
גיאום נרי, צרפת.
(סגנון) משקולות קבועות, 123 מטרים,
3 דקות ו-25 שניות.
נסיון לשבירת שיא לאומי.
70 מטרים.
(123 מטרים)
40 מטרים.
(מחיאות כפיים)
שופטת התחרות: קלף לבן, גיאום נרי, שיא לאומי!
גיאום נרי: תודה לכם.
(מחיאות כפיים)
תודה רבה, תודה על קבלת הפנים הלבבית.
הצלילה שבה צפיתם זה עתה הינה מסע --
מסע שבין שתי נשימות.
מסע שמתרחש בין שתי נשימות --
הנשימה האחרונה שלפני הכניסה למים,
והנשימה הראשונה עם החזרה לפני המים.
הצלילה הזאת היא מסע לקצה היכולת האנושית.
מסע לעבר הלא נודע.
אבל זהו גם, מעל לכל, מסע פנימי
שבו מתרחשים הרבה דברים,
פיזיולוגים ומנטלים.
וזו הסיבה שבאתי לכאן היום,
כדי לחלוק איתכם את שעבר עלי, ולקחת אתכם איתי למסע.
אז נתחיל עם הנשימה האחרונה.
(נושם פנימה)
(נושף החוצה)
כמו ששמתם לב, נשימה זו היא עמוקה, איטית ואינטנסיבית.
היא מסתיימת עם טכניקה מיוחדת הנקראת ״קרפיון״,
המאפשרת לי לאכסן 1-2 ליטרים נוספים של אויר בריאותי
על ידי דחיסה.
כשאני עוזב את פני המים, יש לי כ-10 ליטרים של אויר בריאותי.
ברגע שאני עוזב את פני המים המנגנון הראשון נכנס לפעולה:
רפלקס הצלילה.
הדבר הראשון שעושה רפלקס הצלילה הוא לגרום להאטה של קצב הלב.
קצב ליבי ירד מ- 60-70 פעימות לדקה
לכ- 30-40 פעימות לדקה
תוך שנייה; כמעט באופן מיידי.
שנית, רפלקס הצלילה גורם להיצרות כלי הדם הפריפריאלים,
מה שאומר שהדם יפסיק לזרום לחלקים החיצוניים של הגוף
על מנת לספק דם אך ורק לאיברים החיוניים:
הריאות, הלב והמוח.
מנגנון זה טבוע בנו.
אין באפשרותנו לשלוט בו.
אם תצללו מתחת לפני המים, אפילו אם זו הפעם הראשונה שלכם
אתם תהיו נתונים תחת אותן השפעות בדיוק.
כל אדם בעולם מגיב באותו אופן.
ומה שמדהים עוד יותר
הוא שגם יונקים ימיים מגיבים באותו אופן --
כל היונקים הימיים: דולפינים, ליוויתנים, אריות ים וכו׳
כשהם צוללים מתחת למים, מנגנונים אלו נכנסים לפעולה,
וביתר יעילות.
וכמובן, בשבילם זה עובד יותר טוב.
זה ממש מדהים
איך מהרגע שאני עוזב את פני המים,
הטבע מוביל אותי בדרך המלך,
ומאפשר לי לצלול עם בטחון.
כשאני הולך ומעמיק לעבר המצולות,
הלחץ אט אט מתחיל לצמק את ריאותי.
ומכיוון שהאויר שבריאותי הוא הגורם לי לצוף,
ככל שאני צולל יותר לעומק, הלחץ על ריאותי גדל,
כמות האויר בריאותי קטנה, ונעשה יותר קל עבורי להמשיך ולהעמיק.
בנקודה כלשהי, באזור ה- 35-40 מטרים מתחת לפני המים,
אינני צריך יותר לשחות.
צפיפות גופי מספיק גבוהה וגופי מספיק כבד, כדי ליפול למעמקים בעצמו,
ואז אני נכנס לשלב המכונה נפילה חופשית.
שלב הנפילה החופשית הוא החלק המהנה ביותר בצלילה.
זו הסיבה שבשבילה אני צולל.
כי זה מרגיש כאילו אתם נמשכים מטה
ואינכם צריכים לעשות דבר.
אני יכול לצלול מ-35 עד 123 מטרים מבלי להניף אצבע.
אני נותן לעצמי להימשך על ידי המצולות,
וזה מרגיש כאילו אני עף מתחת לפני המים.
זוהי הרגשה מדהימה -- הרגשת חופש יוצאת דופן.
וכך אני ממשיך אט אט לצלול לקרקעית.
40 מטרים מתחת לפני המים
50 מטרים מתחת לפני המים
ובין 50 ל-60 מטרים מתחת לפני המים, מנגנון פיסיולוגי נוסף נכנס לפעולה.
ריאותי מגיעות לנפח שארי,
תאורטית, הן לא אמורות לרדת מתחת לנפח זה.
והמנגנון השני נקרא ״נדידת דם״,
או בצרפתית ״זיקפת הריאות״.
אני מעדיף ״נדידת דם״.
(צחוק)
אז נדידת דם -- כיצד זה פועל?
הנימים בריאות מתמלאים בדם,
כתוצאה מכיווץ כלי הדם בגפיים,
כך שהריאות הולכות ומתקשות
וכך נמנעת קריסה של בית החזה.
נמנעת התמוטטות דפנות הריאה
והיצמדותן האחת לשנייה.
הודות למנגנון זה, שגם הוא קיים אצל כל היונקים,
אני מסוגל להמשיך בצלילה.
60,מטרים, 70 מטרים, אני ממשיך ליפול יותר ויותר מהר.
כי הלחץ מוחץ את גופי יותר ויותר.
מתחת ל-80 מטרים,
הלחץ נהיה הרבה יותר חזק,
ואני מתחיל להרגיש זאת מבחינה פיזית.
אני ממש מתחיל להרגיש בחנק.
אתם יכולים לראות כיצד זה נראה -- לא מחזה יפה.
הסרעפת כולה ממוטטת, הצלעות מחוצות,
ומבחינה נפשית גם כן מתחולל משהו.
יתכן ואתם חושבים: ״זה לא נראה כיף גדול״.
״למה הוא עושה את זה?״.
אם הייתי פועל על פי האינסטינקטים היבשתיים שלי --
מה עושים כשיש בעיה מתחת לפני המים?
מתנגדים.
נלחמים.
זה לא עובד כך מתחת לפני המים.
אם תנסו זאת מתחת לפני המים, אתם עלולים לקרוע את ריאותכם,
לירוק דם, לפתח בצקת,
וזה ימנע מכם לצלול לתקופה ארוכה.
אז מה שאני צריך לעשות מבחינה מנטלית, זה לומר לעצמי,
שהטבע חזק יותר ממני.
אז אני נותן למים למחוץ אותי.
אני מקבל את הלחץ ונכנע לו.
בשלב זה, גופי מקבל את המידע הזה,
וריאותי נרפות.
אני מוותר על כל שליטה ומרפה לגמרי.
הלחץ מוחץ אותי וזה לא מרגיש רע בכלל.
זה אפילו מקנה לי תחושת בטחון, כאילו אני מוגן בתוך גולם.
והצלילה ממשיכה.
80 מטרים, 85 מטרים,
90 מטרים
100 מטרים,
100 -- מספר הקסם.
בכל ספורט זהו מספר הקסם.
בשחייה, אתלטיקה קלה, וגם אצלנו, בצלילה חופשית,
זה מספר שכולם חולמים עליו.
כולם מקווים שיום אחד, יגיעו לגבול ה-100 מטרים.
וזה מספר סמלי עבורנו,
כי ב-1970, רופאים ופיזיולוגים עשו חישובים,
והעריכו שגופו של אדם לא יהיה מסוגל לרדת מתחת ל-100 מטרים.
מתחת לגובה זה, הגוף יקרוס.
ואז הצרפתי ז׳ק מאיול --
כולכם ודאי מכירים אותו כגיבור הסרט ״הכחול הגדול״ --
הצליח לצלול ל-100 מטרים.
הוא אפילו הגיע ל-105 מטרים.
הוא צלל בסגנון ״נו לימיט״.
הוא השתמש במשקולות כדי לצלול מהר יותר, וחזר לפני המים בעזרת בלון,
בדיוק כמו בסרט.
כיום, צוללנים מגיעים ל-200 מטרים בסגנון ״נו לימיט״.
ואני צולל ל-123 מטרים בשימוש בשרירים בלבד.
ואפשר לומר שזה הכל בזכותו, כי הוא קרא תגר על עובדות מוסכמות,
ובהנף יד ניפץ את התאוריות הקיימות,
ואת כל שאר המחסומים המנטלים שאנחנו כל כך אוהבים לכפות על עצמנו.
הוא הראה לנו שלגוף האנושי יש יכולת התאקלמות אינסופית.
אז אני ממשיך בצלילה.
105, 110, 115.
הקרקעית מתקרבת.
120 מטרים,
123 מטרים.
הגעתי לקרקעית.
כעת אני רוצה שתצטרפו אלי ותשימו את עצמכם במקומי.
עצמו עיניים.
דמיינו שאתם מגיעים ל-123 מטרים.
פני המים רחוקים מאוד.
אתם לבדכם.
חושך כמעט מוחלט.
קר.
קר מאוד.
הלחץ מוחץ אותכם לחלוטין --
כפול 13 מהלחץ בגובה פני המים.
אני יודע מה אתם חושבים לעצמכם:
״זה נורא״.
״מה לעזאזל אנחנו עושים פה?״
״הוא חולה נפש״.
אבל לא.
זה בכלל לא מה שעובר לי בראש כשאני שם.
שאני על הקרקעית, אני מרגיש נפלא.
זו הרגשה נפלאה של נחת נפשי.
אולי זה משום ששיחררתי את כל הלחצים
והרפתי לחלוטין.
אני מרגיש נהדר ואין לי צורך לנשום.
למרות שכפי שודאי תסכימו, אני אמור להיות מודאג.
אני מרגיש כמו נקודה קטנה, טיפת מים בודדה,
הצפה באמצע האוקיינוס
וכל פעם מחדש, אני חושב על אותו דבר.
על הנקודה הכחולה הדהוייה הזו.
זו הנקודה הקטנה שהחץ מצביע עליה.
אתם יודעים מה היא?
זהו כדור הארץ.
כדור הארץ כפי שצולם על ידי גשושית החלל וויאג׳ר,
ממרחק של 4 מיליארד קילומטרים.
ומנקודת מבט זו, הבית שלנו הוא נקודה קטנה,
המרחפת באמצע שום מקום.
כך אני מרגיש
כשאני על הקרקעית, ב-123 מטרים.
אני מרגיש כמו נקודה קטנה,
גרגיר של אבק כוכבים,
המרחף בקוסמוס,
באמצע שום מקום, בחלל העצום.
זו הרגשה מדהימה,
כי כשאני מביט מעלה, מטה, שמאלה, ימינה, קדימה, אחורה,
אני רואה אותו דבר, כחול עמוק אינסופי.
זה משהו שלא ניתן לחוות בשום מקום אחר על פני כדור הארץ --
להתבונן בכל כיוון ולראות אותו דבר.
זה יוצא דופן.
וגם כיום,
אני עדיין מרגיש את אותה תחושה --
תחושת ענוה.
כשאני מסתכל על התמונה הזו, אני מרגיש ענו -
בדיוק כמו ההרגשה כשאני על הקרקעית --
כי אני שום כלום.
אני חלקיק קטן של כלום, אבוד במרחב ובזמן.
וזה מדהים כל פעם מחדש.
אני מחליט לעלות חזרה לפני המים, כי אני לא שייך לכאן לקרקעית.
ביתי הוא שם למעלה, מעל לפני המים.
אז אני מתחיל לעלות למעלה.
ואז, אני חוטף מעין שוק
בשנייה שאני מחליט לעלות למעלה.
ראשית, משום שדרוש מאמץ אדיר על מנת להתנתק מהקרקעית.
הקרקע מושכת אותכם מטה בהלוך,
והיא פועלת באותו אופן גם בחזור.
צריך לשחות חזק פי שתיים.
ואז אני מושפע מעוד תופעה הנקראת שכרון מעמקים.
אני לא יודע עם שמעתם על תופעה זו.
בשמה במקצועי, נרקוזת חנקן.
זה משהו שקורה לצוללני ס.ק.ו.ב.ה
אבל זה עלול לקרות גם בצלילה חופשית.
התופעה כרוכה בחנקן שמתמוסס בדם,
וגורם לבלבול
בין מציאות לדמיון.
סערת מחשבות מתחוללת לכם בראש,
לא ניתן בכלל לשלוט במחשבות אלו וגם לא כדאי לנסות --
צריך פשוט לתת לזה לקרות,
כמה שמנסים יותר לשלוט בזה, כך קשה יותר להתמודד עם זה.
ואז קורה דבר שלישי,
הרצון לנשום.
כי אני לא דג, אני בן אדם,
והרצון לנשום מזכיר לי את עובדה זו.
באזור ה- 60, 70 מטרים
מתחילים להרגיש את הדחף לנשום.
ועם כל שאר הדברים שמתרחשים,
קל מאוד לאבד שליטה
ולהכנס לפניקה.
כשזה קורה, עולה המחשבה: ״היכן פני המים?
אני רוצה להיות למעלה, אני רוצה לנשום עכשיו״.
אסור לתת לזה לקרות.
אסור להביט מעלה --
לא עם העיניים ולא עם המחשבה.
אסור לדמיין את עצמכם שם למעלה.
חייבים להשאר בהווה,
אני מתמקד בכבל שלפני, שמוביל לפני המים,
ואני מתרכז בו ובהווה.
כי אם אחשוב על פני המים, אכנס לפניקה.
ואם אכנס לפניקה, הכל אבוד.
הזמן עובר מהר יותר כך.
ואז ב-30 מטרים: הישועה.
אני כבר לא לבד.
צוללני הבטיחות שלי, המלאכים השומרים עלי, מצטרפים אלי,
הם ירדו מגובה פני המים והצטרפו אלי ב-30 מטרים
והם ילוו אותי במטרים האחרונים,
היכן שאני עלול להתקל בבעיות.
כל פעם שאני רואה אותם אני חושב לעצמי:
״זה בזכותכם״.
זה בזכותם, בזכות הצוות שלי, שאני כאן היום.
זה מביא לי חזרה את תחושת הענוה,
בלי הצוות שלי, בלי כל האנשים סביבי,
ההרפתקאה במצולות לא הייתה מתאפשרת.
מסע במצולות הוא מעל לכל מאמץ קבוצתי.
אז משמח אותי לחלוק איתם את שלבי המסע האחרונים.
כי לא הייתי מגיע לשלב זה בלעדיהם.
20 מטרים, 10 מטרים,
ריאותי אט אט חוזרות לנפחן הרגיל.
כח הציפה דוחף אותי למעלה לפני המים.
5 מטרים לפני פני המים אני מתחיל לנשוף,
כך שברגע שאגיע לפני המים, כל מה שאעשה זה לשאוף.
וכך אני מגיע לפני המים.
(שואף אויר)
אויר מציף את ראותי.
זה כאילו להיולד מחדש.
זו הרגשה טובה.
למרות שהמסע היה מדהים,
עדיין יש לי צורך להרגיש את מולקולות החמצן מזינות את גופי.
זוהי הרגשה מופלאה אך באותו זמן גם קצת טראומטית
זה שוק למערכת, כפי שודאי תוכלו לתאר.
אני עובר מחושך מוחלט לאור יום,
מהדממה של המצולות להמולה שמעל לפני המים.
ברמת התחושה, אני עובר ממגע המים הרך והקטיפתי,
לאויר המתחכך בפני.
ברמת טעם וריח,
אויר ממלא את ראותי במהרה
וכתוצאה מכך ראותי נפתחות.
הן היו מעוכות לגמרי רק 90 שניות קודם לכן,
ועתה הן פתוחות שוב.
אז עם כל השינויים, די הרבה קורה,
אני צריך כמה שניות כדי לחזור לעצמי,
ולהרגיש שייך למציאות.
אבל זה צריך לקרות מהר,
כי השופטים נמצאים שם כדי לאשר את ביצועי;
אני צריך להראות להם שאני במצב פיזי מושלם.
ראיתם בוידאו, ביצעתי מה שנקרא, פרוטוקול יציאה מהמים.
ברגע שאני מחוץ למים יש לי 15 שניות להסיר את אטב האף,
לתת את הסימן הזה ולומר ״איי אם אוקי״ (אני בסדר באנגלית)
בנוסף לכל צריך להיות דו-לשוני.
(צחוק)
אחרי כל מה שעבר עלי
זה לא יפה.
אחרי שהסתיים הפרוטוקול, השופטים מראים לי כרטיס לבן,
ומכאן מתחילה השמחה.
סוף סוף אני יכול לחגוג את מה שקרה.
אז המסע שזה עתה תארתי בפניכם
הוא הגירסה הקיצונית של צלילה חופשית,
למזלי, זהו רק פן אחד.
במשך השנים האחרונות,
ניסיתי להראות פן אחר של הצלילה החופשית,
כי התקשורת לרוב מתעניינת אך ורק בתחרויות ובשיאים.
אבל צלילה חופשית היא הרבה יותר מזה.
צלילה חופשית זה לשייט מתחת למים ברוגע.
זהו תחום נדיר ביופיו, מאוד פואטי ואומנותי.
אז אני ואשתי החלטנו לתעד אותו בסרט,
ולנסות להראות את הפן האחר,
בעיקר כדי לגרום לאנשים לרצות להכנס למים.
הרשו לי להראות לכם כמה תמונות לסיום.
זהו אוסף של כמה תמונות יפות מתחת לפני המים.
(מוסיקה)
אני רוצה שתדעו שאם יום אחד תנסו להפסיק לנשום,
תבינו שכשמפסיקים לנשום,
מפסיקים גם לחשוב,
זה מרגיע את הנפש.
כיום, במאה ה-21, אנו נתונים תחת כל כך הרבה לחץ.
הנפש שלנו שחוקה, אנחנו חושבים בקצב מסחרר,
אנחנו כל הזמן לחוצים.
הצלילה מאפשרת לכם, לרגע אחד,
להרגיע את הנפש.
לעצור את הנשימה מתחת לפני המים
משמעה לתת לעצמכם הזדמנות, לחוות חוסר משקל.
משמעה להיות מתחת לפני המים, בציפה,
עם הגוף במצב רגיעה מוחלטת, שחרור של כל המתח.
זוהי המציאות המצערת במאה ה-21:
הגב שלנו כואב, הצוואר כואב, הכל כואב,
כי אנחנו תחת לחץ ומתח תמידי.
אך כשאתם מתחת לפני המים,
אתם נותנים לעצמכם לרחף כמו בחלל.
אתם משתחררים לחלוטין.
זוהי הרגשה יוצאת דופן.
אתם יכולים סוף סוף להתחבר לגוף ולנפש.
הכל מרגיש פתאום טוב יותר.
ללמוד איך לבצע צלילה חופשית, משמעו גם ללמוד איך לנשום נכון.
אנו נושמים את נשימתנו הראשונה בלידה, וכך עד לנשימתנו האחרונה.
הנשימה מקנה קצב לחיינו.
ללמוד איך לנשום טוב יותר, זה ללמוד איך לחיות טוב יותר.
לעצור את הנשימה בים, לאו דווקא ב-100 מטרים,
אולי 2-3 מטרים,
לשים את משקפת הצלילה, זוג הסנפירים,
משמעו שבידכם אפשרות לגלות עולם אחר,
יקום אחר, מקום קסום.
אתם יכולים לראות דג קטן, אצת ים, את החי והצומח,
אתם יכולים לצפות בכל זאת לבדכם,
לרחף מתחת לפני המים, להביט מסביב ולחזור לפני המים,
מבלי להשאיר זכר להיותכם שם.
זו הרגשה נהדרת, להרגיש בהרמוניה עם הטבע.
והרשו לי לומר עוד דבר קטן,
לעצור את הנשימה, להיות במים, לגלות את העולם התת ימי --
משמעו להתחבר עם נפשכם.
שמעתם אותי מדבר הרבה על האינסטינקטים של גוף האדם
שמקורם ברקע הימי שלנו לפני מיליוני שנים.
ביום שבו תכנסו למים,
ותעצרו את נשמתכם לכמה שניות,
תוכלו להתחבר עם מקורות אלו.
ואני מבטיח לכם
זהו דבר קסום.
אני מעודד אתכם לנסות.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)