Amikor látta, milyen vad dühvel reagálnak kisbabák,
ha valaki elveszi tőlük valamelyik tárgyukat,
a gyermekpszichológia alapító atyja, Jean Piaget
az emberi természet egyik alapvető jellegzetességére figyelt fel.
A birtoklás érzése hihetetlenül korán kialakul az emberben.
Honnan ez az erős ragaszkodás?
A pszichológia egyik jól ismert jelensége
a már meglévő tárgyaink birtokolási vágya,
amelynek lényege, hogy amint a magunkénak mondhatunk valamit, többre értékeljük.
Egy híres kísérletben
a résztvevő diákok választhattak egy kávésbögre
és egy szelet svájci csokoládé között,
cserébe azért, hogy részt vettek a kutatásban.
A diákok fele a bögrét, fele a csokoládét választotta.
Tehát nagyjából hasonló értéket tulajdonítottak mindkettőnek.
Más diákok először egy bögrét kaptak,
majd váratlanul felajánlották nekik, hogy elcserélhetik a csokira,
de csak a diákok 11%-a akart cserélni.
A harmadik csoport először egy csokoládét kapott,
és a többségük szintén nem akart cserélni.
Azaz a diákok szinte mindig többre értékelték azt az ajándékot,
amit eredetileg kaptak.
Ez részben azért van, mert gyorsan alakítunk ki kapcsolatokat
az énünk és a magunkénak tekintett tárgyak között.
Ez idegsejti szinten is megfigyelhető.
Egy kísérletben idegtudósok megfigyelték a résztvevők agytevékenységét,
miközben különböző tárgyakat helyeztek hol egy "enyém" feliratú,
hol pedig egy "Alexé" feliratú kosárba.
Amikor aztán a résztvevők megpillantották új tárgyaikat,
agyuk élénkebben működött
azon a területen, amely általában akkor mocorog,
amikor magunkra gondolunk.
A tárgyainkhoz ragaszkodás másik oka,
hogy kiskorunktól kezdve sajátságos belső lényeget tulajdonítunk nekik.
A pszichológusok ezt így bizonyították.
3-6 éves gyerekeknek bemesélték, hogy olyan gépet építettek,
amely képes tökéletes másolatot készíteni bármilyen tárgyról.
Amikor a gyerekek választhattak kedvenc játékuk
és az állítólagos másolat között,
többségük az eredetihez ragaszkodott.
Sok gyerek még a gondolattól is megrémült, hogy egy másolatot vigyen haza.
Később sem növünk ki abból, hogy mágikus jelentőséget tulajdonítsunk a tárgyaknak.
Felnőttként is megmarad ez a szokásunk, csak éppen gondolkodásmódunk finomodik.
Gondoljunk csak pl. arra, mekkora értéket tulajdonítunk tárgyaknak,
amelyek korábban hírességekéi voltak.
Mintha csak az emberek azt hinnék, hogy ezek a tárgyak
valamiképpen magukban hordozzák korábbi, híres tulajdonosuk lényegét.
Hasonló okok miatt többnyire nehezen válunk meg a családi örökség darabjaitól,
amelyekkel közelebb érezzük magunkat elhunyt szeretteinkhez.
Ez a hit még a külső valóságról alkotott képünket is megváltoztathatja
és hathat a sportteljesítményünkre.
Egy kutatás résztvevőinek azt állították, hogy golfütőjük korábban
a golfbajnok Ben Curtisé volt.
A kísérlet során
ezek az alanyok kb. 1 cm-rel nagyobbnak látták a lyukat,
mint a szabványos ütőt használó kontrollcsoport tagjai –,
és az előbbiek valamivel több labdát juttattak a lyukba.
A birtoklás érzése korán kialakul, de ebben a kultúra is szerepet játszik.
Pl. nemrég felfedezték, hogy a Tanzánia északi részén élő hadza törzsre,
amely a modern kultúrától elzárva él,
nem jellemzőek a tárgyakhoz ragaszkodás tünetei.
Ennek oka lehet, hogy egyenlőségen alapuló társadalomban élnek,
amelyben szinte minden közös.
A másik véglet ezzel szemben az, amikor a ragaszkodásunk túlzott méreteket ölt.
A kényszeres gyűjtögetés egyik oka
a tárgyaink iránti túlzott felelősségérzet és óvó ösztön.
Ezért a kényszeres gyűjtögetők nehezen válnak meg bármitől.
Az egyelőre nem világos,
miként változik majd a tárgyainkhoz fűződő viszonyunk
a digitális technológiák elterjedésével.
Sokan jósolták, hogy a kézzelfogható könyvek és hanghordozók kora leáldozik,
de egyelőre úgy tűnik, ez nem igaz.
Meglehet, mindig is különlegesen boldogító érzés lesz,
ha kezünkben tarthatunk valamit, és azt mondhatjuk rá: ez az enyém.