Kā arābu fotogrāfe-sieviete
es saviem projektiem vienmēr esmu radusi daudz iedvesmas pašas piedzīvotajā.
Kaislība uz zināšanām,
kas ļāva man pārvarēt šķēršļus uz labāku dzīvi,
bija motivācija manam projektam „Es lasu, es rakstu”.
Savas pašas pieredzes dzīta,
– jo sākotnēji man neļāva iegūt augstāko izglītību, –
es nolēmu iepazīt un dokumentēt citu sieviešu stāstus,
kas caur izglītību bija mainījušas savu dzīvi,
vienlaikus atklājot un apšaubot šķēršļus, ar ko tās saskaras.
Es pievērsos vairākām ar sieviešu izglītību saistītām tēmām,
paturot prātā atšķirības arābu valstu starpā
ekonomisku un sabiedrisku faktoru dēļ.
Tēmas ietvēra sieviešu analfabētismu, kas šajā reģionā ir visai augsts,
izglītības reformas, programmas skolu nepabeigušajām sievietēm
un politisko aktīvismu starp universitātē studējošajām.
Uzsākot šo darbu,
ne vienmēr bija viegli pārliecināt sievietes iesaistīties.
Tikai pēc tam, kad biju paskaidrojusi,
kā viņu stāsti varētu ietekmēt citu sieviešu dzīves,
kā viņas varētu kļūt par paraugu savās kopienās,
dažas piekrita.
Mēģinot rast iesaistošu un pārdomas rosinošu pieeju,
es lūdzu viņām uz savu attēlu izdrukām uzrakstīt pašām savas domas un idejas.
Tad šīs bildes rādīja klasēs,
un to mērķis bija iedvesmot un motivēt citas sievietes
līdzīgās mācību programmās un situācijās.
Aiša, skolotāja no Jemenas, rakstīja:
„Es tiecos pēc izglītības, lai iegūtu neatkarību
un lai man nevajadzētu it visā paļauties uz vīriešiem.”
Viena no pirmajām bija Umma El-Sāda no Ēģiptes.
Kad pirmoreiz satikāmies, viņa tik tikko spēja uzrakstīt savu vārdu.
Viņa apmeklēja 9 mēnešu rakstpratības programmu,
ko Kairas priekšpilsētās organizēja vietējā NVO.
Mēnešus vēlāk viņa jokoja,
ka vīrs esot draudējis izbeigt viņas skološanos, jo uzzinājis,
ka viņa nu jau lasīt protošā sieva iet cauri īsziņām viņa telefonā.
(Smiekli)
Bezkaunīgā Umma El-Sāda.
Protams, ne jau tādēļ Umma El-Sāda iesaistījās programmā.
Es redzēju, kā viņa alkst iegūt teikšanu pār vienkāršām ikdienas lietām,
sīkumiem, ko uztveram kā pašsaprotamus,
sākot no naudas skaitīšanas tirgū līdz palīdzēšanai bērniem mājasdarbos.
Par spīti savai nabadzībai un kopienas uzskatiem,
kas noniecina sieviešu izglītību,
Umma El-Sāda, tāpat kā viņas ēģiptiešu klasesbiedrenes,
bija gatavas iemācīties lasīt un rakstīt.
Tunisijā es sastapu Asmu,
vienu no četrām manis intervētajām aktīvistēm.
Sekulārā bioinženierijas studente ir visai aktīva sociālajos medijos.
Par savu valsti, kas augstu vērtēja tā dēvēto Arābu pavasari,
viņa sacīja: „Vienmēr esmu sapņojusi atklāt kādu jaunu baktēriju.
Tagad, pēc revolūcijas, tādas atklājam ik dienas.”
Ar to Asma domāja reliģiskā fundamentālisma izplatīšanos reģionā,
kas ir vēl viens šķērslis, jo īpaši sievietēm.
No visām manis satiktajām sievietēm vislielāko iespaidu uz mani atstāja Faiza.
Faiza bija spiesta pamest skolu astoņu gadu vecumā, kad viņu izprecināja.
Laulība ilga gadu.
14 gadu vecumā viņa kļuva par 60 gadus veca vīra trešo sievu,
un, sasniedzot 18 gadu vecumu, viņa bija šķirta trīs bērnu māte.
Par spīti savai nabadzībai,
par spīti šķirtenes sabiedriskajam stāvoklim
ultrakonservatīvā sabiedrībā
un par spīti vecāku pretestībai pret viņas atgriešanos skolā
Faiza zināja, ka vienīgais veids, kā iegūt teikšanu pār savu dzīvi, ir izglītība.
Tagad viņai ir 26 gadi.
No vietējās NVO viņa ieguva finansējumu
uzņēmējdarbības studijām universitātē.
Viņas mērķis ir atrast darbu, noīrēt mājokli
un atgūt bērnus.
Arābu valstis šobrīd piedzīvo milzīgas pārmaiņas,
un grūtības, ar ko saskaras sievietes, ir neizmērojamas.
Tāpat kā manis fotografētajām sievietēm
man nācās pārvarēt daudz šķēršļu,
lai kļūtu par to fotogrāfi, kas esmu šodien,
un šajā ceļā daudzi man teica, ko varu un nevaru darīt.
Umma El-Sāda, Asma un Faiza, un daudzas sievietes arābu pasaulē
pierāda, ka ir iespējams pārvarēt šķēršļus uz izglītību,
kas, kā viņas zina, ir vislabākais veids pretim labākai nākotnei.
Nu es gribētu nobeigt citējot Jasmīnu,
vienu no četrām aktīvistēm, ko intervēju Tunisijā.
Jasmīna rakstīja:
„Apšaubi savu pārliecību.
Esi, kas vēlies būt, nevis tas, ko vēlas viņi.
Nepieņem paverdzinājumu, jo māte Tevi dzemdēja brīvu.”
Paldies.
(Aplausi)