כצלמת ערבייה,
תמיד מצאתי השראה לפרוייקטים שלי בחוויות אישיות.
התשוקה שלי לפתח ידע,
שאפשר לי לשבור את המחסומים כלפי חיים טובים יותר
היתה המוטיבציה שלי לפרוייקט שלי אני קוראת אני כותבת
נדחפת על ידי הניסיון האישי שלי,
מאחר ולא הורשתי תחילה ללמוד לימודים גבוהים,
החלטתי לחקור ולתעד סיפורים של נשים אחרות
ששינו את חייהן דרך חינוך,
בעוד הן חושפות ומאתגרות את המחסומים שהן ניצבות בפניהם.
כיסיתי מגוון נושאים שנגעו לחינוך נשים,
בעודי חושבת על ההבדלים בין מדינות ערביות
בשל גורמים כלכליים וחברתיים.
הנושאים האלה כוללים אנלפבתיות נשית, שהיא די גבוהה באיזור הזה;
רפרמות בחינוך; תוכניות לסטודנטים שנשרו;
ואקטיביזם פוליטי בין סטודנטים באוניברסיטה.
כשהתחלתי את העבודה הזו,
זה לא היה קל לשכנע את הנשים להשתתף.
רק אחרי שהסברתי להן
איך הסיפורים שלהן יכולים להשפיע על חיים של נשים אחרות,
איך הן יכולות להפוך לדוגמאות לקהילה שלהן, חלקן הסכימו.
בחיפוש גישה שיתופית ורפלקסיבית,
ביקשתי מהן לכתוב את המילים והרעיונות שלהן
או להדפיס את התמונות שלהן.
התמונות האלו שותפו בכמה מהכיתות,
ועובדו בכדי לתת השראה ומוטיבציה לנשים אחרות
שעברו חינוך ומצבים דומים.
עיישה, מורה מתימן כתבה,
"חיפשתי חינוך בכדי להיות עצמאית
ולא לסמוך על גברים עם הכל."
אחד הנושאים הראשונים שלי היה אום אל סעד ממצריים.
כשנפגשנו לראשונה, היא בקושי היתה מוסגלת לכתוב את שמה.
היא הלכה לתוכנית אוריינות בת תשעה חודשים
שהופעלה על ידי ארגון ללא מטרות רווח בפרוורי קהיר.
חודשים לאחר מכן, היא התבדחה שבעלה
איים להוציא אותה מהלימודים,
כשהוא גילה שאישתו שעכשיו ידעה קרוא וכתוב
עברה על הודעות הטקסט שלו.
(צחוק)
או אל סעד השובבה.
כמובן, זו לא הסיבה שאום אל סעד הצטרפה לתוכנית.
ראיתי את התושקה שלה להשיג שליטה על הפעילויות היומיות השוטפות שלה.
פרטים קטנים שאנחנו לוקחים כמובנים מאליהם,
מספירת כסף בשוק לעזרה לילדים בשיעורי הבית.
למרות העוני שלה וצורת החשיבה של הקהילה,
שמזלזלת בחינוך נשים,
אום אל סעד, יחד עם חברותיה לכיתה המצריות,
היתה להוטה ללמוד איך לקרוא ולכתוב.
בתוניס, פגשתי את אסמה,
אחת מארבע הנשים האקטיביסטיות שראיינתי.
סטודנטית הביו הנדסה החילונית היא אקטיביסטית פעילה במדיה החברתית.
מתייחסת למדינה שלה, שאוצרת את מה שנקרא האביב הערבי, היא אומרת
"תמיד חלמתי לגלות בקטריות חדשות.
עכשיו, אחרי המהפכה, יש לנו אחת חדשה כל יום.
אסמה התייחסה לעלייה של הדת הפונדמנדליסטית באזור,
שהיא מכשול נוסף לנשים בעיקר.
מכל הנשים שפגשתי, פאיזה מתימן השפיעה עלי הכי הרבה.
פאיזה הוכרחה לנשור מבית הספר בגיל שמונה כשהיא נישאה.
הנישואים נמשכו שנה.
בגיל 14, היא הפכה לאישה השלישית של איש בן 60,
ובגיל 18 היא היתה גרושה ואם לשלושה.
למרות העוני שלה,
למרות המעמד החברתי כגרושה בחברה אולטרה שמרנית,
ולמרות ההתנגדות של ההורים שלה לחזרה לבית הספר,
פאיזה ידעה שהדרך היחידה שלה לשלוט בחייה היתה דרך חינוך,
היא עכשיו בת 26.
היא קיבלה מענק מארגון מקומי ללא מטרות רווח
כדי לממן את לימודי העסקים שלה באוניברסיטה.
המטרה שלה היא למצוא עבודה, לשכור מקום לגור,
ולהביא את ילדיה איתה.
המדינות הערביות עוברות שינוי אדיר,
והמאבקים שעומדים בפני נשים הם עצומים.
ממש כמו הנשים שאני מצלמת,
הייתי צריכה להתגבר על הרבה מחסומים כדי להפוך לצלמת שאני היום,
הרבה אנשים בדרך אמרו לי מה אני יכולה ולא יכולה לעשות.
אום אל סעד, אסמה ופאיזה, ונשים רבות ברחבי העולם הערבי,
מראות שזה אפשרי להתגבר על מחסומים לחינוך,
שהם יודעים שהוא הדרך הכי טובה לעתיד טוב יותר,
ופה הייתי רוצה לסיים עם ציטוט של יסמין,
אחת מארבע הנשים האקטיביסטיות שראיינתי בתוניס.
יסמין כתבה,
"פקפקו באמונות שלכם.
היו מי שאתם רוצים להיות, לא מי שהם רוצים שתהיו.
אל תקבלו את השיעבוד שלהם, מפני שאמכם ילדה אתכם חופשיים."
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)