Kada sam se pripremala za ovaj govor,
potražila sam par citata
da bih ih podelila sa vama.
Dobra vest je da sam našla tri
koja su mi se posebno dopala.
Prvi je od Samjuela Džonsona koji je rekao:
"Dok pravite svoj izbor u životu,
ne zaboravite da živite."
Drugi je od Eshila, koji nas je podsetio
da je "sreća izbor koji zahteva trud",
a treći je od Gruča Marksa
koji je rekao: "Ne bih odabrao da pripadam
bilo kojem klubu koji bi me prihvatio za člana. "
Sada loša vest:
Nisam znala koji od tih citata
da odaberem i podelim sa vama.
Slatka anksioznost izbora.
U današnjim vremenima postindustrijskog kapitalizma,
izbor, zajedno s individualnom slobodom
i idejom o samostalnom uspehu
je unapređen u ideal.
Uz to smo takođe uvereni
u beskrajni napredak.
Ali pod tom ideologijom je takođe
povećanje anksioznosti,
osećanja krivice,
osećanja neadekvatnosti,
da promašujemo u svojim izborima.
Nažalost, ova ideologija individualnog izbora
nas je sprečila da razmišljamo o društvenim promenama.
Izgleda da nas ona u stvari
veoma efikasno smiruje
kao političke i društvene mislioce.
Umesto da smo društveno kritični,
sve više se bavimo samokritikom,
ponekad do tačke samouništenja.
Kako to da je ideologija izbora
još uvek toliko jaka,
čak i među ljudima koji
nemaju mnogo stvari da biraju?
Kako to da se čak i ljudi koji su siromašni
u velikoj meri identifikuju s idejom izbora,
kao sa nekakvim racionalnim izborom
koji prihvatamo?
Ideologija izbora je vrlo uspešna
u otvaranju prostora za razmišljanje
o nekoj zamišljenoj budućnosti.
Dopustite mi da vam dam primer.
Moja prijateljica Manja,
za vreme studija na univerzitetu u Kaliforniji,
zarađivala je
radeći za prodavca automobila.
Kada je Manja naišla
na tipičnog kupca, raspravljala bi s njim
o njegovom životnom stilu,
koliko želi da potroši,
koliko ima dece,
za čega mu auto treba?
Obično bi došli do dobrog rešenja
o savršenom autu.
Pre nego što bi Manjin kupac otišao kući
da podrobno razmisli o svemu,
ona bi mu rekla:
"Auto koji kupujete je za sada savršen,
ali za nekoliko godina,
kada vaša deca odu iz kuće,
kada budete imali malo više novca,
ovaj će drugi auto biti idealan.
Iako je to što sada kupujete super."
Većina Manjinih klijenata
koji su se vratili sledećeg dana
kupila je taj drugi auto,
koji im nije trebao
i koji je koštao daleko više.
Manja je postala tako uspešna u prodaji automobila
da je ubrzo prešla na prodaju aviona.
(Smeh)
Znajući toliko o psihologiji ljudi,
to ju je dobro pripremilo
za sadašnji posao psihoanalitičara.
Zašto su Manjini klijenti bili tako iracionalni?
Manjin uspeh je bio da je bila u stanju
da otvori sliku idealizovane budućnosti
u njihovim glavama,
sliku o njima samima
kad su već uspešniji, slobodniji,
i za njih je bio izbor tog drugog automobila
kao da se približavaju tom idealu
u kojem kao da ih je Manja već videla.
Mi retko pravimo sasvim racionalne izbore.
Izbori su pod uticajem našeg nesvesnog,
naše zajednice.
Često biramo
nagađanjem šta će drugi ljudi
misliti o našem izboru?
Takođe biramo
gledajući šta su drugi izabrali
ili nagađamo šta je društveno prihvatljiv izbor.
Zbog toga, mi u stvari
čak i posle toga što smo već izabrali,
recimo, kupili auto,
beskrajno čitamo recenzije o automobilima,
kao da se želimo uveriti
da smo napravili pravi izbor.
Biranje izaziva anksioznost.
Povezano je sa rizicima, gubicima.
Veoma je nepredvidljivo.
Zbog toga,
ljudi imaju danas sve više problema
pa ne biraju ništa.
Nedavno sam bila na svadbi
i upoznala mladu, lepu ženu
koja je odmah počela da mi priča o svojoj anksioznosti tokom izbora.
Rekla mi je: "Trebalo mi je mesec dana
da se odlučim koju haljinu da obučem."
Onda je rekla: "Nedeljama sam istraživala
u kom hotelu da odsednem za tu jednu noć.
A sada, moram izabrati donatora sperme."
(Smeh)
Pogledala sam ženu u šoku.
"Donatora sperme? Čemu žurba?"
Rekla je: "Punim 40 krajem ove godine,
a bila sam tako loša u biranju muškaraca u svom životu."
Pošto je izbor povezan s rizikom,
izaziva anksioznost,
i već je poznati
danski filozof Seren Kjerkegor
istakao da je anksioznost
povezana sa mogućom mogućnosti.
Mi mislimo da možemo sprečiti te rizike.
Imamo beskrajne analize tržišta,
projekcije budućih zarada,
čak i tržište, gde se radi o riziku,
slučajnosti, mislimo da možemo racionalno predvideti
kako se kreće.
Rizik u stvari postaje vrlo traumatičan.
Prošle godine je moj prijatelj, Bernar Herkur,
na univerzitetu u Čikagu organizovao događaj,
konferenciju o ideji rizika.
On i ja smo bili zajedno na panelu
i neposredno pre izlaganja svojih radova -
nismo znali radove jedni drugih -
odlučili smo da shvatimo slučajnost ozbiljno.
Tako smo obavestili našu publiku
da će ono što će se sada čuti
biti slučajno predavanje,
mešavina dva rada
pri čemu nismo unapred znali šta je ko pisao.
Postavili smo konferenciju na takav način.
Bernar je pročitao svoj prvi pasus,
pa sam pročitala ja svoj prvi pasus,
Bernar je pročitao svoj drugi pasus,
pa ja svoj drugi pasus,
na taj način do kraja naših radova.
Bićete iznenađeni
da većina naše publike
nije mislila da je ono što su čuli
bilo sasvim slučajno predavanje.
Nisu mogli da veruju,
gledano s pozicije autoriteta,
da mi kao dva profesora,
tretiramo slučajnost ozbiljno.
Mislili su da smo radove pripremali zajedno
i da se samo šalimo da se radi o slučajnosti.
Živimo u vremenima s puno informacija,
ogromnim podacima,
mnogo znanja o unutrašnjosti naših tela.
Dekodirali smo genom.
Znamo o našim mozgovima više nego pre.
Ali iznenađujuće je da ljudi sve više
zatvaraju oči pred tim znanjem.
Neznanje i poricanje su u porastu.
S obzirom na sadašnje ekonomske krize,
mislimo da ćemo se probuditi
i da će sve biti isto kao i pre,
da nisu potrebne političke i društvene promene.
Što se tiče ekološke krize,
mislimo da ništa ne treba da se uradi ovog časa
ili da drugi treba da rade pre nas.
Ili čak i kada se ekološka kriza već dogodi,
kao katastrofa u Fukušimi,
često imamo ljude koji žive u istom okruženju
s istom količinom informacija,
i polovina će biti zabrinuta zbog zračenja
a polovina će ga ignorisati.
Psihoanalitičari vrlo dobro znaju
da ljudi začudo nemaju
strast za znanjem
već za neznanjem.
Šta to znači?
Recimo kad se suočavamo
sa životno opasnim bolestima,
puno ljudi ne želi za to da zna.
Radije bi negirali bolest,
zato nije baš mudro da im to saopštite
ako ne pitaju.
Iznenađujuće je da istraživanje pokazuje da ponekad
ljudi koji negiraju svoju bolest
žive duže od onih koji racionalno odaberu
najbolji tretman.
To neznanje, međutim,
nije od velike pomoći na nivou društva.
Kad smo u neznanju o tome kuda idemo,
mnogo društvene štete može biti prouzrokovano.
Povrh suočavanja sa neznanjem,
danas se takođe suočavamo
sa nekakvom očiglednošću.
Bio je to francuski filozof
Luj Altiser, koji je istakao
da ideologija funkcioniše na takav način
da stvara veo očiglednosti.
Pre nego što napravimo bilo kakvu društvenu kritiku,
zaista je potrebno podići veo očiglednosti
i razmisliti malo drugačije.
Ako se vratimo na tu ideologiju
individualnog, racionalnog izbora
često prihvatamo
da je potrebno upravo tu
podići očiglednost
i razmišljati malo drugačije.
Često se pitam
zašto još uvek prihvatamo ideju o uspešnom čoveku
na kojem se kapitalizam oslanjao od početka?
Zašto mislimo da smo stvarno takvi gospodari
svojih života da možemo racionalno
da napravimo idealan izbor,
da ne prihvatamo gubitke i rizike?
Za mene je vrlo šokantno da ponekad vidim vrlo siromašne ljude,
koji na primer ne podržavaju ideju
da se bogati oporezuju više.
Vrlo često se oni identifikuju
s određenom vrstom mentaliteta lutrije.
Ok, možda ne misle da će im uspeti
u budućnosti, ali možda misle,
moj sin bi mogao postati novi Bil Gejts.
A ko bi hteo da oporezuje rođenog sina?
Ili, pitam se
zašto ljudi koji nemaju zdravstveno osiguranje
ne prihvataju univerzalnu zdravstvenu zaštitu?
Ponekad je ne prihvataju,
poistovećujući se sa idejom o izboru,
iako nemaju ništa da biraju.
Slavna izjava Margaret Tačer
je da ne postoji ništa kao društvo.
Društvo ne postoji, to su samo pojedinci
i njihove porodice.
Nažalost, ova ideologija još uvek funkcioniše vrlo dobro,
zato siromašne ljude može biti
sramota zbog svog siromaštva.
Beskrajno se možemo osećati krivima
što ne biramo pravilno
i da zato nismo uspeli.
Anksiozni smo, jer smatramo da nismo dovoljno dobri.
Zato naporno radimo,
provodimo duge sate na radnom mestu
i jednako duge sate na prepravljanju sebe.
Kada nas izbor učini anksioznim,
ponekad ga se jednostavno odreknemo.
Identifikujemo se s guruom
koji nam govori šta da radimo,
terapeutom za samopomoć,
ili prihvatamo totalitarnog vođu
koji deluje kao da se oko izbora ne koleba,
već nekako zna šta radi.
Često me ljudi pitaju:
"Šta ste naučili proučavajući izbor?"
I važna poruka je da jesam naučila.
Kad razmišljam o biranju,
prestala sam da izbor uzimam previše ozbiljno.
Prvo zato što sam shvatila da mnogi moji izbori
nisu racionalni.
To je povezano s mojom podsvešću,
mojim nagađanjima o tome šta drugi biraju,
ili šta je društveno prihvatljiv izbor.
Takođe prihvatam ideju
da bi trebalo ići dalje
od razmišljanja o individualnim izborima,
da je vrlo važno da se promisli o društvenim izborima,
jer nas je ova ideologija individualnog izbora smirila.
Stvarno nas je sprečila da razmišljamo o društvenim promenama.
Proveli smo toliko vremena birajući stvari za sebe
i jedva se osvrnuli na
javne izbore koje možemo napraviti.
Ne smemo zaboraviti da je izbor
uvek vezan za promenu.
Možemo da napravimo individualne promene,
ali možemo napraviti i društvene promene.
Možemo izabrati da imamo više vukova.
Možemo izabrati da promenimo našu okolinu
imajući više pčela.
Možemo izabrati da imamo različite rejting agencije.
Možemo izabrati da kontrolišemo korporacije
umesto što dozvoljavamo da korporacije kontrolišu nas.
Imamo mogućnost da napravimo promene.
Počela sam citatom Samjuela Džonsona,
koji je rekao da kada u životu pravimo izbor,
ne treba da zaboravimo da živimo.
Konačno, vidite,
imala sam izbor
jednog od tri citata
kojima sam htela da započnem svoje predavanje.
Imala sam izbor,
takav kao što kao nacije i ljudi
takođe imamo izbore da promislimo
u kakvom društvu želimo da živimo u budućnosti.
Hvala vam.
(Aplauz)