Danas ću govoriti o ljutnji.
Kad sam imao 11 godina,
vidio sam da neki od mojih prijatelja napuštaju školu
jer njihovi roditelji nisu imali novca za knjige
i to me razljutilo.
Kad sam imao 27 godina
i čuo molbu očajnog oca robinje
čiju kćerku su namjeravali prodati u bordel
razljutio sam se.
Kad sam imao 50 godina,
i ležao na ulici u lokvi krvi,
zajedno sa svojim sinom,
razljutio sam se.
Dragi moji, stoljećima nas uče da je ljutnja loša.
Naši roditelji, učitelji, svećenici --
svi nas uče kako kontrolirati i potisnuti svoj bijes.
Ali ja se pitam zašto?
Zašto ne bi mogli preobraziti svoj bijes za veće dobro zajednice?
Zašto ne iskoristimo svoj bijes
da promijenimo zlo u svijetu?
Ja sam to pokušao učiniti.
Prijatelji,
najbolje sam ideje dobio kad sam se naljutio.
Kao kad sam s 35 godina sjedio u zatvoru.
Cijelu sam noć proveo u ljutnji.
Ali to je urodilo novom idejom.
No, kasnije ću o tome.
Počet ću s pričom o svome imenu.
Odmalena sam se divio Mahatmi Gandhiju.
Gandhi se borio za slobodu u Indiji.
Ali, što je još važnije,
naučio nas je kako se s najslabijima,
najugroženijim ljudima u društvu, odnosi s poštovanjem.
I dok je Indija 1969. godine slavila
100 godina od Mahatma Gandhijevog rođenja --
tada sam ja imao 15 godina --
jedna mi je ideja pala na pamet.
Zašto to ne bi drugačije proslavili?
Kao što većina vas vjerojatno zna,
u Indiji je velik broj ljudi rođeno u najnižoj kasti.
I njih se smatra nedodirljivima.
Ovim ljudima --
nije dopušteno ići u hramove,
ni u kuće ili trgovine bogatih ljudi.
I ja sam bio impresioniran kad su vođe mog
grada govorile izrazito protiv kastinskog sustava i nedodirljivosti
te veličali Gandhijeve ideale.
Stoga sam pomislio da možemo dati primjer
i pozvati vođe da jedu hranu koju su
pripravili i poslužili najsiromašniji u društvu.
Otišao sam do ljudi iz najniže kaste, tzv. nedodirljivih
i pokušao ih uvjeriti, ali oni to nisu mogli zamisliti.
Rekli su: "Ne, ne to je nemoguće. Nikad se dosad nije dogodilo."
Ja sam im rekao: "Pogledajte bogate,
oni su također protiv te nedodirljivosti.
Doći će. Ako nitko ne dođe, to će im biti primjer."
Ovi su ljudi mislili da sam previše naivan.
Ali konačno sam ih uvjerio.
Moji prijatelji i ja smo pozvali političke vođe.
I ja sam bio tako uzbuđen, ili bolje - ovlašten
da vidim kako je svaki od njih pristao doći.
Pomislio sam: "Odlična ideja. Bit ćemo primjer drugima.
Možemo započeti s mijenjanjem društva."
I taj dan je došao.
Svi ti nedodirljivi, tri žene i dva muškarca
su pristali doći.
Sjećam se da su se obukli u svoju najbolju odjeću.
Donijeli su novo posuđe.
Okupali su se stotine puta
jer im je bilo nezamislivo to što čine.
To je bio trenutak promjene.
Okupili su se. Hrana je skuhana.
Bilo je 7 sati.
Čekali smo do 8 sati,
jer nije neobično da vođe kasne
sat vremena ili više.
Nakon 8 sati, otišli smo biciklima do njihovih kuća
da ih podsjetimo.
Jedna od žena vođa mi je rekla:
"Oprosti, boli ga glava i ne može doći."
Otišao sam do drugog vođe
i njegova mi je žena rekla "Samo ti idi, doći će on kasnije."
Pa sam mislio da će se večera ipak dogoditi,
iako neće doći puno ljudi.
Otišao sam natrag, gdje je bio tek uređen Park Mahatme Gandhija.
Bilo je 10 sati.
Nitko od vođa se nije pojavio.
To me razljutilo.
Stajao sam naslonjen na kip Mahatme Gandhija.
Bio sam emocionalno iscrpljen.
Zatim sam sjeo do mjesta gdje je stajala hrana.
Uspio sam zadržati emocije.
Ali kad sam prvi put zagrizao,
počeo sam plakati.
I iznenada sam osjetio ruku na svome ramenu.
To je bio iscjeljujući, majčinski dodir nedodirljive žene.
Rekla mi je: "Kailash, zašto plačeš?
Ti si učinio svoj dio.
Jeo si hranu koju su skuhali nedodirljivi,
a ne sjećamo se da se to ikada dogodilo."
Rekla je: "Ti si danas pobjedio."
I prijatelji, bila je u pravu.
Vratio sam se kući, nešto poslije ponoći,
i šokirao se kad sam vidio da nekoliko starijih ljudi iz viših kasti
sjede u mom dvorištu.
Vidio sam kako moja majka i starije žene plaču
i preklinju te starije ljude
jer su prijetili da će izbaciti cijelu moju obitelj iz kaste.
Izbacivanje obitelji iz kaste je najveća društvena kazna
koju je itko mogao zamisliti.
Nekako su pristali kazniti samo mene, a kazna je bila pročišćenje.
To je značilo da moram otići 600 milja daleko od grada
do rijeke Gangez okupati se.
I nakon toga, trebam pripremiti gozbu za 101 svećenika,
oprati njihove noge i zatim popiti tu vodu.
To je bilo potpuno besmisleno,
i odbio sam prihvatiti tu kaznu.
Kako su me kaznili?
Zabranili su mi ulazak u moju kuhinju i blagovaonicu,
odvojili su moje posuđe.
Tu noć kad sam bio ljutit, željeli su me izbaciti iz kaste.
Ali ja sam odlučio izbaciti cijeli kastinski sustav.
(Pljesak)
I to je bilo moguće tako da najprije
promijenim obiteljsko ime ili prezime
jer su u Indiji većina obiteljskih imena - imena kasti.
Tako sam se odlučio odreći svoga imena.
Zatim sam si dao novo ime: Satyarthi,
što znači "tragač za istinom".
(Pljesak)
To je bio početak moje ljutnje koja mijenja stvari.
Prijatelji, može li mi itko od vas reći
što sam radio prije nego što sam se počeo boriti za prava djece?
Zna li itko?
Ne.
Bio sam elektrotehničar.
Tada sam naučio kako se energija
sagorijevanja vatre, ugljena,
nuklearne eksplozije u komorama,
divljih riječnih struja,
jakih vjetrova,
može pretvoriti u svjetlost i živote milijuna.
Također sam naučio kako najneobuzdanija vrsta energije
može biti upotrebljena za poboljšanje društva.
I sada se vraćam na priču kad sam bio u zatvoru:
Bio sam presretan jer sam oslobodio desetak djece od ropstva,
vraćajući ih njihovim obiteljima.
Ne mogu vam opisati radost koju osjećam kada oslobodim dijete.
Bio sam presretan.
Ali dok sam čekao vlak da se vratim natrag u svoj grad, Delhi,
vidio sam da desetci djece dolaze;
da ih je netko prokrijumčario i želi ih prodati.
Zaustavio sam te ljude.
Žalio sam se policiji.
Umjesto da su mi pomogli, policajci su
me bacili u tu malu, malenu ćeliju, poput životinje.
I to je bila noć bijesa
kada se u meni rodila jedna od najvećih i najboljih ideja.
Pomislio sam da, ukoliko nastavim oslobađati po 10-ero djece, a 50 njih
više dolazi, nije gotovo.
Ja sam vjerovao u moć potrošača,
i kažem vam da je to bio prvi put
da je organizirana kampanja bilo gdje u svijetu,
kako bi se potrošači obrazovali i senzibizirali
da zahtijevamo sagove koje nisu radili djeca.
Bili smo uspješni u Europi i Americi.
I to je rezultiralo padom dječjeg rada
u Sjevernoazijskim državama do 80%.
(Pljesak)
I ne samo to, već se ta prva potrošačka moć, ili potrošačka kampanja
proširila u druge zemlje i industrije,
čokolada, odjeća, obuća -- otišlo je dalje nego što smo planirali.
Moja ljutnja s 11 godina,
kad sam shvatio koliko je važno obrazovanje za svako dijete,
i dobio ideju da skupljamo korištene knjige i pomognemo siromašnoj djeci.
Pokrenuo sam razmjenu knjiga kad sam imao 11.
Ali nisam stao na tome.
Kasnije sam suosnovao
najveću građansku kampanju za obrazovanje,
tj. Svjetsku obrazovnu kampanju.
To je pomoglo u promjeni cjelokupnog razmišljanja o obrazovanju
od dobrotvornog prema stavu da je to ljudsko pravo,
i to je izrazito doprinjelo smanjenju broja djece koja napuštaju školu
u posljednjih 15 godina.
(Pljesak)
Moja ljutnja kad sam imao 27 godina,
želeći osloboditi djevojku koju su htjeli prodati u bordel
mi je dala ideju
da pokušam s novom strategijom spašavanja,
oslobađajući djecu od ropstva.
I tako sam sretan i ponosan što mogu reći kako ne 10 ili 20,
već smo, moji kolege i ja, spasili 83 000 djece od ropstva
i vratili ih njihovim obiteljima i majkama.
(Pljesak)
Znao sam da su nam potrebne globalne strategije.
Organizirali smo povorke protiv dječjeg rada po cijelom svijetu
i to je rezultiralo novom međunarodnom konvencijom
koja štiti djecu u najgorem položaju.
Konkretan rezultat jest da se broj djece radnika u svijetu
smanjio za jednu trećinu u posljednjih 15 godina.
(Pljesak)
Stoga, u svakom slučaju,
to je počelo s ljutnjom,
pretvorilo se u ideju
i zatim u akciju.
Pa ljutnja, i što onda?
Ideja, i --
Publika: Akcija
Kallash Satyarthi: Ljutnja, ideja, akcija. To sam ja pokušao.
Ljutnja je moć, ljutnja je energija,
a zakon prirode govori da energija
nikako ne može biti stvorena i uništena, nikad ne može nestati.
Pa zašto energija bijesa ne bi mogla biti transformirana i upotrebljena
da stvorimo bolji, ljepši i pravedniji svijet?
Ljutnja je u svakome od vas,
i reći ću vam tajnu za nekoliko sekundi:
ukoliko se zatvorimo u uske ljušture naših ega,
i u krugove sebičnosti,
ta ljutnja će postati mržnja, nasilje, osveta i uništenje.
Ali ako uspijemo izaći iz tih krugova,
onda se ta ista ljutnja možda preobraziti u veliku moć.
Možemo slomiti te krugove kroz suosjećanje
i povezati se sa svijetom kroz empatiju da učinimo ovaj svijet boljim.
Ta ista ljutnja se može transformirati u to.
Stoga, dragi prijatelji, braćo i sestre, opet vas, kao dobitnik Nobela,
pozivam da se razljutite.
Potičem vas da se razljutite.
I najljući među nama
je onaj koji može preobraziti svoj bijes u ideju i akciju.
Hvala vam puno.
(Pljesak)
Chris Anderson: Godinama si inspiracija mnogima.
Tko ili što tebe inspirira, i zašto?
KS: Dobro pitanje.
Chris, reći ću ti, i to je istina,
svaki put kad oslobodim dijete,
dijete koje je izgubilo svaku nadu da će se ikada vratiti svojoj majci,
taj prvi osmijeh u slobodi,
i majka koja je izgubila svu nadu
da će se sin ili kćerka vratiti i ponovno sjesti u njeno krilo,
oni postanu tako osjećajni
i prva suza radosnica klizne niz njezino lice,
ja vidim odsjaj Boga u tome -- to je moja najveća inspiracija.
I tako sam sretan da sam ne jedanput, kao što sam već rekao, već tisuće puta,
imao priliku vidjeti mog Boga u licima te djece
i oni su moja najveća inspiracija.
Hvala ti.
(Pljesak)