Iedomājieties, ka nespējat pateikt "esmu izsalcis", "man sāp",
"paldies" vai "es tevi mīlu".
Ka esat iesprostoti savā ķermenī,
ķermenī, kas nepakļaujas komandām.
Starp cilvēkiem,
tomēr pilnīgi vieni.
Vēloties, kaut varētu uzrunāt,
sazināties, mierināt, piedalīties.
13 garus gadus tā bija mana realitāte.
Vairums no mums nekad neaizdomājas par sarunāšanos un saziņu.
Es par to esmu domājis daudz.
Man bija daudz laika pārdomām.
Pirmos 12 dzīves gadus
es biju normāls, laimīgs un veselīgs mazs zēns.
Pēc tam viss mainījās.
Es saslimu ar smadzeņu infekciju.
Ārsti nebija pārliecināti, kas man kaiš,
bet viņi mani ārstēja, kā vien spēja.
Tomēr man kļuva arvien sliktāk.
Galu galā es zaudēju spēju kontrolēt savas kustības,
veidot acu kontaktu
un visbeidzot – spēju runāt.
Esot slimnīcā,
es izmisīgi vēlējos doties mājās.
Es jautāju savai mātei: "Kad mājās?"
Tie bija pēdējie vārdi, ko izrunāju pats savā balsī.
Galu galā es neizturēju nevienu apziņas testu.
Maniem vecākiem teica, ka manis tikpat kā nav.
Dārzenis ar trīs mēnešus veca zīdaiņa prāta spējām.
Viņiem teica, lai ved mani mājās un cenšas nodrošināt man ērtu dzīvi,
līdz es nomiršu.
Manu vecāku un patiesībā visas manas ģimenes dzīvi
aizņēma rūpēšanās par mani tik labi, cik vien viņi spēja.
Viņu draugi attālinājās.
Viens gads pārvērtās par diviem,
divi – par trīs.
Šķita, ka cilvēks, kas reiz biju, sāka izzust.
Lego klucīši un elektroshēmas, kas man patika bērnībā, tika aizvākti.
No manas guļamistabas mani pārcēla uz citu, praktiskāku istabu.
Es biju kļuvis par spoku,
blāvām atmiņām par zēnu, ko cilvēki reiz pazina un mīlēja.
Tikmēr manas prāta spējas sāka pamazām atgriezties.
Mana apziņa pakāpeniski atgriezās.
Tomēr neviens nesaprata, ka esmu atgriezies dzīvē.
Es visu apzinājos –
gluži kā jebkurš normāls cilvēks.
Es spēju visu redzēt un saprast,
bet nezināju, kā lai to pavēstu citiem.
Mana personība bija ieslēgta šķietami klusējošā ķermenī,
kūsājošais prāts paslēpts kūniņā turpat acu priekšā.
Es aptvēru skarbo realitāti –
ka pavadīšu atlikušo dzīvi, ieslodzīts savā ķermenī,
pilnīgi viens.
Es biju kā slazdā, un mani vienīgie draugi bija manas domas.
Mani nekad neizglābs.
Neviens man nekad neizrādīs maigumu.
Es nekad nesarunāšos ar draugiem.
Neviens nekad mani nemīlēs.
Man nebija ne sapņu, ne cerību, nebija nekā, ko gaidīt.
Nu, vismaz nekā patīkama.
Es dzīvoju bailēs
un, godīgi sakot,
gaidīju, kad nāve mani beidzot atbrīvos,
domādams, ka nomiršu aprūpes namā pilnīgi viens.
Es nezinu, vai patiešām ir iespējams izteikt vārdos,
kā ir nespēt sazināties.
Tava personība šķiet pazūdam biezā miglā,
un visas tavas emocijas un vēlmes ir ierobežotas, apspiestas un apslāpētas.
Visneciešamākā man šķita pilnīgās bezspēcības sajūta.
Es vienkārši eksistēju.
Ir drausmīgi nokļūt tādā situācijā,
jo zināmā mērā tu esi izgaisis.
Ikvienu manas dzīves aspektu kontrolēja citi cilvēki.
Viņi izlēma, ko un kad es ēdu.
Vai es gulēju uz sāna vai biju piesiets ratiņkrēslam.
Es bieži vien pavadīju laiku nosēdināts pie televizora,
skatoties "Bārnija" atkārtojumus.
Šķiet, tāpēc ka Bārnijs ir tik laimīgs un priecīgs,
bet es nepavisam tāds nebiju,
tas visu padarīja daudz sliktāku.
Es biju pilnībā bezspēcīgs jebko savā dzīvē mainīt,
mainīt cilvēku domas par mani.
Es klusi un neredzami vēroju cilvēku uzvedību,
kad viņiem šķita, ka neviens neskatās.
Diemžēl es nebiju tikai vērotājs.
Nespējot sazināties, es kļuvu par ideālu upuri –
es nespēju aizsargāties, man šķietami nebija jūtu,
un cilvēki to izmantoja, lai piepildītu savas nekrietnākās vēlmes.
Vairāk nekā 10 gadus cilvēki, kam bija uzticēts mani aprūpēt,
mani fiziski un vārdiski aizskāra un seksuāli izmantoja.
Neraugoties uz to, ko domāja viņi, es jutu.
Pirmoreiz, kad tas notika,
es biju satriekts un neticības pilns.
Kā viņi varēja man to nodarīt?
Es biju apmulsis.
Par ko es to biju pelnījis?
Daļa manis vēlējās raudāt, bet daļa – cīnīties.
Mani pārpludināja sāpes, skumjas un dusmas.
Es jutos nevērtīgs.
Nebija neviena, kas mani mierinātu.
Mani vecāki nezināja par notiekošo.
Es dzīvoju šausmās, zinot, ka tas notiks atkal un atkal.
Es tikai nezināju, kad.
Es zināju tikai to, ka vairs nekad nebūšu, kāds biju.
Es atceros, ka reiz klausījos, kā Vitnija Hjūstone dzied:
"Lai ko man atņemtu, man neatņems godu."
Es nodomāju pie sevis: "Gribi saderēt?"
Iespējams, mani vecāki būtu varējuši uzzināt un palīdzēt.
Tomēr gadiem ilgā manis aprūpēšana,
mošanās, lai ik pēc divām stundām mani pagrieztu,
un sēras par dēla zaudējumu
negatīvi ietekmēja manu māti un tēvu.
Pēc vēl viena karsta strīda vecāku starpā,
izmisuma un bezcerības brīdī,
mana māte pagriezās pret mani un teica, ka vēlas, kaut es nomirtu.
Es biju satriekts, bet, apdomājot viņas teikto,
mani pārņēma milzīga līdzjūtība un mīlestība pret savu māti,
tomēr es neko nespēju izdarīt.
Es daudzkārt padevos,
iegrimstot tumšā bezdibenī.
Es atceros kādu īpaši smagu brīdi.
Mans tēvs atstāja mani mašīnā vienu,
bet pats uz brīdi iegāja veikalā, lai kaut ko nopirktu.
Garām gāja kāds svešinieks –
viņš paskatījās uz mani un pasmaidīja.
Es nezinu, kāpēc, bet šī vienkāršā rīcība,
šī gaistošā mirkļa cilvēciskā saikne
mainīja manas sajūtas,
radot manī vēlmi nepadoties.
Manu eksistenci mocīja monotonija,
realitāte, kuru bieži vien bija pārāk grūti izturēt.
Vienatnē ar savām domām es radīju sarežģītas fantāzijas
par skudrām, kas skrien pa grīdu.
Es iemācījos noteikt laiku pēc ēnu atrašanās vietas.
Iegaumējot, kā ēnas pārvietojas, diennakts stundām ritot,
es zināju, pēc cik ilga laika man atbrauks pakaļ un aizvedīs mājās.
Redzēt savu tēvu ienākam pa durvīm, lai vestu mani mājās,
bija dienas labākais brīdis.
Mans prāts kļuva par rīku, ko es varēju izmantot,
lai noslēgtos, izbēgtu no realitātes
vai izplestos milzīgā telpā, ko varēju piepildīt ar fantāzijām.
Es cerēju, ka mana realitāte mainīsies
un kāds pamanīs, ka esmu atgriezies dzīvē.
Tomēr es biju aizskalots kā smilšu pils,
kas uzcelta pārāk tuvu viļņiem,
un manā vietā bija cilvēks, par kādu mani uzskatīja.
Dažiem es biju Mārtins, tukša čaula, dārzenis,
kas pelnījis skarbus vārdus, noraidījumu un pat vardarbību.
Citu acīs es biju zēns ar traģisku smadzeņu bojājumu,
kas izaudzis par vīrieti.
Es biju kāds, pret ko viņi izturējās laipni un par ko rūpējās.
Labs vai slikts, es biju tukšs audekls,
uz kura tika projicētas dažādas versijas par mani.
Bija jāuzrodas jaunam cilvēkam, lai uz mani paraudzītos citādi.
Uz aprūpes namu reizi nedēļā sāka nākt aromterapeite.
Vai nu viņas intuīcija,
vai arī spēja ievērot detaļas, ko citi neievēroja,
radīja viņā pārliecību, ka es saprotu sacīto.
Viņa mudināja manus vecākus aizvest mani uz pārbaudēm
pie pastiprinošās un alternatīvās komunikācijas speciālistiem.
Gada laikā
es sāku saziņai izmantot datorprogrammu.
Tas mani ļoti iepriecināja, bet reizēm arī kaitināja.
Man prātā bija tik daudz vārdu,
ka nevarēju vien sagaidīt, kad varēšu tos izteikt.
Reizēm es pats sev kaut ko teicu vienkārši tāpēc, ka es to varēju.
Es pats sev biju gatavs klausītājs,
un es ticēju – ja izteikšu savas domas un vēlmes,
manī ieklausīsies arī citi.
Bet, sākot sazināties arvien vairāk,
es sapratu, ka tas patiesībā ir tikai sākums,
lai izveidotu sev jaunu balsi.
Es biju iesviests pasaulē, kurā īsti nepratu funkcionēt.
Es vairs neapmeklēju aprūpes namu
un atradu savu pirmo darbu – es izgatavoju fotokopijas.
Lai gan tas izklausās ļoti vienkārši, tas bija lieliski.
Mana jaunā pasaule bija patiesi aizraujoša,
bet visai bieži tā bija pārāk piesātināta un biedējoša.
Es vienlaikus biju vīrietis un bērns –
lai gan tas bieži vien atviegloja dzīvi,
man gāja grūti.
Es sapratu arī to, ka daudzi, kas mani pazinuši ilgu laiku,
nespēj atteikties no tās idejas par Mārtinu, kas mita viņu galvās.
Savukārt nesen iepazītiem cilvēkiem
bija grūti manī ieraudzīt ko vairāk nekā klusējošu vīrieti ratiņkrēslā.
Es apjautu, ka daži cilvēki manī klausījās tikai tad,
ja manis teiktais atbilda viņu gaidām.
Citādi viņi mani neņēma vērā
un rīkojās tā, kā viņiem šķita labāk.
Es sapratu, ka patiesa saziņa
nav tikai fiziska ziņas nodošana.
Saziņa ir ziņas uzklausīšana un cienīšana.
Lai vai kā, gāja labi.
Mans ķermenis lēnām kļuva stiprāks.
Man bija darbs datorsistēmu jomā, kas man patika,
un pat Kodžaks – suns, par kuru es biju sapņojis gadiem ilgi.
Tomēr es ilgojos pēc kāda, ar ko dalīt savu dzīvi.
Es atceros, kā lūkojos pa logu, kad tētis veda mani mājās no darba,
un domāju – manī ir tik daudz mīlestības, bet nav neviena, kam to sniegt.
Tiklīdz biju padevies un nolēmis, ka būšu viens visu atlikušo dzīvi,
es satiku Džoanu.
Viņa ir ne vien labākais, kas ar mani jebkad noticis,
bet Džoana arī palīdzēja man
atbrīvoties no paša maldīgajiem priekšstatiem par sevi.
Džoana teica, ka tieši mani vārdi lika viņai manī iemīlēties.
Tomēr pēc visa pārciestā es joprojām nespēju tikt vaļā no pārliecības,
ka neviens nespēj paraudzīties pāri manai invaliditātei
un pieņemt mani tādu, kāds esmu.
Man bija arī grūti aptvert, ka esmu vīrietis.
Pirmoreiz, kad kāds runāja par mani kā vīrieti,
es pavisam samulsu.
Es gandrīz vai gribēju jautāt: “Jūs par mani?”
Kopā ar Džoanu viss mainījās.
Mums ir brīnišķīga saikne,
un es esmu sapratis, cik liela nozīme ir atvērtai un godīgai saziņai.
Es jutos drošībā, un tas man deva drosmi teikt, ko patiešām domāju.
Es atkal jutos pilnvērtīgs – kā vīrietis, kas pelnījis mīlestību.
Es sāku mainīt savu likteni.
Darbā biežāk izteicu savu viedokli.
Es paziņoju apkārtējiem, ka man vajadzīga neatkarība.
Spēja sazināties mainīja visu.
Es izmantoju vārdu spēku un gribu, lai apstrīdētu priekšstatus,
kas par mani bija radušies apkārtējiem un man pašam.
Saziņa padara mūs par cilvēkiem,
ļaujot izveidot patiesi dziļu saikni ar apkārtējiem,
ļaujot atklāt savus stāstus,
izteikt savu gribu, vajadzības un vēlmes
un, patiesi ieklausoties, sadzirdēt citus.
Tā pasaule uzzina, kas mēs esam.
Kas gan mēs būtu bez saziņas?
Patiesa saziņa palielina sapratni
un padara pasauli laipnāku un iejūtīgāku.
Mani reiz uzskatīja par nedzīvu priekšmetu,
domāt nespējošu zēna rēgu ratiņkrēslā.
Šodien es esmu tik daudz kas vairāk.
Esmu vīrs, dēls, draugs,
brālis, uzņēmuma īpašnieks, absolvents-izcilnieks,
aizrautīgs amatierfotogrāfs.
To visu man sniegusi spēja sazināties.
Runā, ka rīcība pasaka vairāk nekā vārdi.
Tomēr es prātoju –
vai tiešām tā ir?
Mūsu vārdi, lai kā mēs tos izteiktu,
ir vienlīdz nozīmīgi.
Vienalga, vai mēs vārdus izrunājam pašu balsī,
rakstām tos ar acīm
vai nododam neverbāli kādam, kas tos izsaka mūsu vietā,
vārdi ir viens no mūsu spēcīgākajiem ieročiem.
Es esmu nonācis pie jums caur briesmīgu tumsu,
no kuras mani izvilka gādīgi cilvēki
un pati valoda.
Tas, ka šodien manī klausāties, ved mani vēl tuvāk gaismai.
Mēs šeit mirdzam kopā.
Vislielākais šķērslis manā saziņas veidā
ir tas, ka reizēm es vēlos kliegt,
bet citreiz vienkārši čukstēt mīlestības vai pateicības pilnus vārdus.
Tas viss izklausās vienādi.
Tomēr, ja varat,
lūdzu, iztēlojieties nākamo vārdu cik vien iespējams sirsnīgu:
Paldies.
(Aplausi)