Cei de acasă mă consideră agasant, un agitator, un gâlcevitor,
un rebel, un activist, vocea oamenilor.
Dar nu am fost mereu așa.
În copilărie aveam o poreclă: mi se spunea „Softy”,
adică băiatul inofensiv.
Ca orice alt om, evitam problemele.
De mic am fost învățat să tac: „Nu comenta, fă cum ți se spune”.
La școala de duminică, m-au învățat să nu mă cert, să nu contrazic,
chiar dacă am dreptate, să întorc și celălalt obraz.
Asta era impus de regimul politic de atunci.
(Râsete)
Kenya e o țară în care ești vinovat, până se dovedeşte că eşti bogat.
(Râsete)
Kenyenii săraci au de 5 ori mai multe șanse să fie împușcați mortal
de poliția care ar trebui să-i protejeze, decât infractorii.
Asta din cauza regimului politic.
Aveam un președinte – Moi – un dictator.
A condus țara cu o mână de fier
și cine îndrăznea să îi pună la îndoială autoritatea
era arestat, torturat, închis sau chiar ucis.
Asta a însemnat că oamenii erau învățați să fie lași deștepți, să nu facă probleme.
Să fii laș nu era o insultă, ci un compliment.
Ni se spunea că un laș se întoarce acasă la mama lui.
Asta însemna că dacă stai departe de probleme, rămâi în viață.
Am pus la îndoială sfatul ăsta.
Acum 8 ani, rezultatele alegerilor din Kenya au fost violent contestate.
Au fost urmate de acte de violență îngrozitoare, violuri
și uciderea a peste 1 000 de oameni.
Eu am înregistrat acele evenimente, ca fotograf. Am făcut mii de poze.
După 2 luni, cei doi politicieni s-au întâlnit la un ceai,
au semnat un acord de pace și țara a mers mai departe.
Eu am fost foarte afectat pentru că am văzut agresiunile cu ochii mei.
Am văzut crimele și evacuarile.
M-am întâlnit cu femeile violate, am fost afectat,
dar țara nu a vorbit deloc despre asta.
Ne-am prefăcut că nu s-a întâmplat. Devenisem lași deștepți.
Am decis să stăm deoparte și să nu vorbim despre asta.
După 10 luni mi-am dat demisia. Nu mai suportam.
După demisie am decis să îmi motivez prietenii
să vorbim despre violenţe, despre starea națiunii
și 1 iunie 2009 a fost ziua când trebuia să mergem pe stadion
să atragem atenția președintelui.
E sărbătoare națională, televizată în toată țara
și eu m-am dus pe stadion,
dar prietenii mei n-au apărut.
M-am trezit singur.
Nu știam ce să fac.
Îmi era frică, dar știam că în acea zi trebuia să iau o decizie:
să trăiesc ca un laș, ca toți ceilalți sau să mă opun?
Când președintele s-a ridicat să vorbească m-am ridicat și eu și am strigat la el,
cerăndu-i să-și amintească de victimele violenţelor postelectorale
și să pună capăt corupției.
Brusc, din senin, polițiștii au sărit pe mine ca leii înfometați.
Mi-au acoperit gura și m-au scos de pe stadion.
M-au bătut zdravăn și m-au dus la închisoare.
Mi-am petrcut noaptea acolo, pe podeaua rece de ciment,
și am început să mă gândesc de ce mă simțeam așa.
Prietenii și familia au crezut că-s nebun de făcusem aşa ceva
şi că fotografiile făcute mă tulburau.
Fotografiile reprezentau doar o cifră pentru mulți kenyeni.
Majoritatea nu văzuseră agresiunile. Era doar o poveste pentru ei.
Am deschis o expoziție stradală prin țară cu imagini ale violenţelor
ca să-i fac pe oameni să vorbească despre asta.
Am făcut un tur prin toată țara, expunând imaginile
şi călătorind, am devenit activist.
Am decis să nu mai tac, să vorbesc despre acele lucruri.
Călătorind, spaţiile unde expuneam au trecut de la expoziția stradală,
la graffiti-ul politic despre starea ţării atacând corupția şi conducerea proastă.
Am făcut până și înmormântări simbolice.
Am trimis porci vii parlamentului kenian ca simbol al lăcomiei politicienilor.
Asta se făcuse şi-n Uganda și-n alte țări,
dar important e, că acele imagini au fost preluate de media
și transmise în țară și pe continent.
Dacă acum 7 ani am luat poziție singur,
acum aparțin unei comunități care e alături de mine.
Nu mai sunt singurul care ia o poziție.
Aparțin unui grup de oameni tineri care luptă pentru această țară,
care vor să facă o schimbare,
care nu se mai tem, nu mai sunt lași deștepți.
Asta a fost povestea mea.
În acea zi pe stadion am înfruntat lașitatea deșteaptă.
Prin acel gest, am spus la revedere celor 24 de ani de lașitate.
Sunt 2 zile importante în viețile noastre:
cea în care ne naștem și cea în care aflăm pentru ce.
În ziua în care am strigat la președinte pe stadion,
am descoperit de ce m-am născut și că nu voi mai ignora nedreptatea.
Știți de ce v-ați născut?
Vă mulțumesc.
(Aplauze)
Tom Rielly: E o poveste uimitoare.
Vreau să te întreb ceva rapid.
Cu PAWA254
ați creat un atelier, un spațiu în care tinerii,
prin puterea mass-mediei digitale pot organiza acțiuni.
Ce se întâmplă acum cu PAWA?
Boniface Mwangi: Avem această comunitate de regizori,
artiști graffiti, muzicieni și când se întâmplă ceva în țară
ne întâlnim, facem brainstorming și ne organizăm.
Cea mai puternică unealtă a noastră e arta pentru că trăim într-o lume ocupată,
oamenii sunt așa ocupați cu vieților lor încât n-au timp să citească.
Așa că ne transmitem mesajul prin artă.
Prin muzică, graffiti, artă, asta facem noi.
Pot să adaug ceva?
TR: Bineînțeles. (Aplauze)
BM: Chiar dacă am fost arestat, bătut, amenințat, când mi-am descoperit vocea,
când am văzut că pot susţine lucrurile în care cred, nu mi-a mai fost frică.
Mi se spunea „Softy”, dar nu mai sunt așa, pentru că ştiu cine sunt, ce vreau să fac
și e atâta frumuseţe în asta.
Cel mai puternic lucru e să-ți afli rostul,
pentru că nu te mai temi, ci îți trăiești viața.
Mulțumesc.
(Aplauze şi ovaţii)