La finele secolului al XVII-lea,
un student la medicină pe nume Johannes Hofer a observat o boală stranie
care afecta mercenarii suedezi ce luptau peste hotare.
Simptomele sale,
printre care oboseala,
insomnia,
bătăile neregulate ale inimii,
indigestia și febra erau atât de grave,
încât adesea era necesar ca soldații să fie lăsați la vatră.
Așa cum Hofer a descoperit, cauza acestora nu era de ordin fizic,
ci se datorau dorului îngrozitor de patria-mamă, plină de munți.
A denumit această stare „nostalgie",
din grecescul „nostos" (întoarcerea acasă)
și „algos" (durere sau dor).
La început, nostalgia a fost considerată o afecțiune specifică elvețienilor.
Unii doctori au speculat că zgomotul constant al clopoțeilor vacilor din Alpi
a cauzat o traumă la nivelul timpanelor și creierului.
Comandanții chiar au interzis soldaților să cânte cântece tradiționale elvețiene
de teamă că acestea i-ar putea împinge la dezertare sau suicid.
Odată cu creșterea migrației în lume, s-a analizat nostalgia în diverse grupuri.
S-a dovedit că orice om despărțit un timp îndelungat de locul de baștină
e susceptibil de a deveni nostalgic.
Și la începutul secolului XX,
specialiștii nu au mai privit-o ca pe o boală neurologică,
ci ca pe o condiție mentală asemănătoare cu depresia.
La acea vreme, psihologii au speculat
că aceasta exprima dificultățile detașării de perioada copilăriei,
sau chiar tânjeala reîntoarcerii în stadiul de fetus.
Dar în următoarele decenii
percepția asupra nostalgiei s-a schimbat în două feluri importante.
Sensul ei a evoluat de la indicarea dorului de casă
la un dor general față de trecut.
Și în loc de o boală teribilă,
a început să fie văzută drept o experiență vibrantă și agreabilă.
Probabil cel mai faimos exemplu de acest gen
a fost captat de autorul francez Marcel Proust.
El a descris cum savurarea unei prăjituri madeleine, ca cea din vremea copilăriei,
a declanșat o avalanșă de senzații calde și asociații senzoriale intense.
Ce a cauzat o schimbare atât de majoră în viziunea noastră asupra nostalgiei?
O parte are legătură cu știința.
Psihologia a progresat de la teorie pură
spre observație empirică mai minuțioasă și sistematică.
Deci profesioniștii au realizat că multe dintre simptomele negative
ar fi fost pur și simplu corelate cu nostalgia
și nu cauzate de aceasta.
Și, în fond, deși e o stare emoțională complexă
care poate include sentimente de pierzanie și de tristețe,
nostalgia, în general, nu dă oamenilor o dispoziție negativă.
În schimb, permițându-le oamenilor să-și amintească experiențele personale
importante și satisfăcătoare pe care le-au trăit cu alții,
nostalgia poate îmbunătăți bunăstarea psihologică.
Cercetări au arătat că inducerea nostalgiei la oameni
poate ajuta la creșterea sentimentelor de stimă de sine și apartenență socială,
încurajează dezvoltarea psihologică,
și chiar îi face să dea dovadă de mai multă generozitate.
Mai degrabă decât o cauză a suferinței mentale,
nostalgia poate fi o metodă stimulantă de a-i face față.
De exemplu, când oamenii experimentează stări emoționale negative,
tind să utilizeze în mod natural nostalgia, pentru a reduce suferința
și a reface bunăstarea.
Azi, se pare că nostalgia e peste tot,
în parte deoarece comercianții au descoperit cât este de influentă
ca tehnică de marketing.
Este tentant să consideri asta un semn al blocajului nostru în trecut,
dar nostalgia nu funcționează chiar așa.
În schimb, nostalgia ne reamintește faptul că viețile noastre au sens și valoare,
ajutându-ne astfel să descoperim încrederea de sine și motivația
de a face față provocărilor viitorului.