A 17. század vége felé
Johannes Hofer orvostanhallgató furcsa betegségre lett figyelmes,
amely a külföldön szolgáló svájci zsoldosokat sújtotta.
A tünetek –
krónikus fáradtság,
álmatlanság,
szabálytalan szívverés,
emésztési panaszok
és láz – olyan erősek voltak,
hogy sok katonát le kellett szerelni.
Hofer felfedezte, hogy betegségüket nem fizikai rendellenesség okozza,
hanem a hazai bércek iránti heves vágyódásuk.
Hofer nosztalgiának, honvágynak nevezte el a tünetegyüttest,
a görög nostos – hazatérés
és az algos – fájdalom, vágyódás szavak után.
Kezdetben a nosztalgiát tipikusan svájci betegségnek tartották.
Az oka – vélték az orvosok: az Alpokban folyton szólnak a kolompok,
s ez károsítja a dobhártyát és az agyat.
A zsoldosoknak parancsnokaik megtiltották a hagyományos svájci dalok éneklését,
attól tartva, hogy elszöknek, vagy öngyilkosságot követnek el.
Ám ahogy a migráció világszerte elterjedt, másoknál is megfigyelték a nosztalgiát.
Kiderült, hogy aki hosszú időre elszakad a szülőföldjétől,
mind hajlamossá válik a nosztalgiára, a honvágyra.
A 20. század elejére
a tudósok már nem neurológiai betegségnek tartották a nosztalgiát,
hanem a depresszióhoz hasonló mentális zavarnak.
A kor pszichológusai úgy vélték,
hogy a nosztalgia a gyermekkor elengedésének nehézségeit jelzi,
vagy akár az anyaméhbe való visszatérés vágyát.
A következő néhány évtized során
a nosztalgia felfogása két fontos tekintetben változott.
A szó jelentése kitágult, és a honvágy mellett magába foglalta
a múlt iránti általános vágyakozást.
Most már nem szörnyű kórnak számított,
hanem szívszaggató és kellemes élménynek.
Erre a legékesebb példa talán az,
amit Marcel Proust, a francia író ragadott meg.
Leírta, hogy a gyerekkora óta nem kóstolt madeleine-sütemény íze
hogyan váltotta ki belőle heves és erőteljes asszociációk kavalkádját.
Miért változott meg ennyire gyökeresen az, ahogy a nosztalgiára gondolunk?
Ez részben a tudománynak köszönhető.
A pszichológia elmozdult a tisztán elméleti megközelítéstől
a pontos és módszeres empirikus megfigyelés irányába.
A tudósok rájöttek, hogy számos negatív tünet
talán csak a nosztalgia velejárója volt,
de nem a nosztalgia váltotta ki őket.
És bár a nosztalgia bonyolult érzelmi állapot,
amely magában foglalhatja a veszteség és a szomorúság érzését,
általában mégsem rontja el a kedvünket.
Azzal, hogy lehetővé teszi, hogy a számunkra fontos
és másokkal átélt felemelő élményeinkre emlékezzünk,
a nosztalgia növelheti a mentális jólét érzését.
Kutatások kimutatták, hogy a nosztalgia érzése
növelheti az önbecsülést és a közösséghez tartozás érzését,
elősegítheti a lelki fejlődést,
és még jószívűbbé is tehet.
Ahelyett tehát, hogy lelki szenvedést okozna,
a nosztalgia, éppen ellenkezőleg, segíthet megküzdeni vele.
Pl. amikor negatív érzelmeket élünk át,
hajlamosak leszünk nosztalgiába menekülni, hogy csökkentsük szorongásunkat,
és újra jól érezzük magunkat.
Manapság mintha a nosztalgia mindenütt jelen lenne,
részben, mert a cégek rájöttek,
hogy hatalmas reklámereje van.
Gondolhatnánk, ez annak a jele, hogy beleragadtunk a múltba,
de a nosztalgia nem így működik.
A nosztalgia segít emlékeznünk, hogy életünk lehet értelmes és értékes,
és segít megtalálnunk az önbizalmat és a motivációt,
hogy szembenézzünk a jövő kihívásaival.