בשלהי המאה ה-17,
סטודנט לרפואה בשם יוהאנס הופר הבחין במחלה מוזרה
שהשפיעה על חיילים שוויצרים המשרתים מחוץ לגבולות ארצם.
תסמיני המחלה
שכללו עייפות,
חוסר שינה,
פעימות לב בלתי סדירות,
קלקול קיבה,
וחום, היו כ״כ חזקים,
שהם לעיתים קרובות הובילו לשיחרור החיילים.
כפי שהופר גילה, הסיבה לא הייתה בעיה פיזית,
אלא געגוע עז לארץ מולדתם ההררית.
הוא כינה את התופעה נוסטלגיה,
מהמילים היווניות ״נוסטוס״ – שיבה הביתה
ו״אלגוס״ – כאב או ערגה.
בתחילה חשבו כי נוסטלגיה היא תופעה שוויצרית ייחודית.
רופאים אחדים הציעו שהצליל הקבוע של פעמוני הפרות באלפים
גרם לטראומה לעור התוף ולמוח.
מפקדים אף אסרו על פקודיהם לשיר שירי עם שווייצרים
מחשש שזה יוביל לעריקות או להתאבדות.
אבל עם עליית תופעת ההגירה בעולם, נוסטלגיה נצפתה בקרב קבוצות שונות.
מסתבר שכל מי שהופרד ממולדתו לזמן ממושך
היה חשוף להשפעות הנוסטלגיה.
ובתחילת המאה ה-20,
מומחים כבר לא ראו בה מחלה נוירולוגית,
אלא מצב נפשי הדומה לדיכאון.
פסיכולוגים בזמנו שיערו
כי תופעה זו סימלה קושי להשתחרר מהילדות,
או אף רצון עז לחזור להיות עובר ברחם.
אבל לאורך העשורים הבאים,
ההבנה של תופעת הנוסטלגיה השתנתה בשני אופנים חשובים.
הגדרתה התפשטה מסמל געגועים לבית בלבד
לעבר געגועים עזים לעבר בכללותו.
ולהבדיל ממחלה נוראית,
היא החלה להיתפס כחוויה נעימה ונוגעת ללב.
אולי הדוגמה המפורסמת ביותר לכך
תוארה על ידי הסופר הצרפתי מרסל פרוסט.
הוא תאר כיצד טעימת עוגיית מדלן שלא אכל מאז ילדותו
עוררה בו שטף תחושות אסוצייטיביות עזות ונעימות.
אז מה גרם למהפך הגדול באופן בו אנו מפרשים את תופעת הנוסטלגיה?
חלק קשור במדע.
הפסיכולוגיה התרחקה מתאוריה גרידא
והלכה לכיוון של תצפיות מדעיות שיטתיות וקפדניות.
אז מומחים הבינו שרבים מהתסמינים השליליים
נקשרו מתאמית לנוסטלגיה
אך לא בהכרח נגרמו על ידה.
ולמעשה, למרות היותה מצב נפשי מורכב
שעלול לכלול רגשות של אובדן וצער,
נוסטלגיה לא גורמת בד״כ למצב רוח שלילי.
במקום זאת, אם נותנים לאנשים להיזכר בחוויות אישיות משמעותיות ומתגמלות
אותן חלקו עם אחרים,
נוסטלגיה יכולה לשפר רווחה נפשית.
מחקרים הראו שגרימת נוסטלגיה אצל אנשים
יכולה לחזק את ההערכה העצמית והרגשת השייכות החברתית שלהם,
יכולה לעודד צמיחה פסיכולוגית,
ואף לגרום להם להיות נדיבים יותר.
אז במקום להיות גורם למצוקה נפשית,
נוסטלגיה יכולה להיות דרך משקמת להתמודדות עם מצוקה שכזו.
לדוגמה, כשאנשים חווים מצב נפשי שלילי,
הם נוטים לפנות בטבעיות לנוסטלגיה כדי להפחית את המצוקה שלהם
ולרומם את רוחם.
כיום, נראה שנוסטלגיה נמצאת בכל מקום,
במידה מסויימת מפני שפרסומאים גילו את עוצמתה
כטכניקת שיווק.
קל לחשוב שנוסטלגיה היא סימן לכך שאנו תקועים בעבר,
אבל לא כך פועלת הנוסטלגיה.
במקום, נוסטלגיה מזכירה לנו שחיינו יכולים להיות משמעותיים ובעלי ערך,
ועוזרת לנו למצוא ביטחון ומוטיבציה
לעמוד בפני אתגרי העתיד.