כאמן קונספטואלי,
אני מחפש באופן קבוע דרכים יצירתיות להצית שיחות מאתגרות.
אני עושה זאת דרך ציור, פיסול, וידאו והופעה.
אך ללא קשר לפורמט,
שניים מהחומרים החביבים עליי הם היסטוריה ודיאלוג.
ב-2007, יצרתי את "לוטוס",
תיאור זכוכית בצורת פריחת הלוטוס
בקוטר של 2.2 מטר, ובמשקל של 300 קילו.
בבודהיזם, הלוטוס הינו סמל של נשגבות
ושל טוהר המחשבה והנפש.
אבל מבט מקרוב בלוטוס הזה
חושף שכל עלה כותרת הוא חתך רוחב של ספינת עבדים.
התרשים האייקוני הזה נלקח ממדריך עבדים בריטי
ומאוחר יותר היה כלי ביד התנועה לביטול העבדות כהוכחה לזוועות.
באמריקה, אנו לא אוהבים לדבר על העבדות,
כפי שאין אנו רואים בה כתעשייה גלובאלית.
אבל תוך שימוש בסמל בודהיסטי זה,
אני מקווה להפוך את ההיסטוריה והטראומה
של הקהילה האפרו-אמריקאית לאוניברסאלית ונעלה
ולעודד דיון בדבר עברנו המשותף.
כדי ליצור את "לוטוס" גילפנו מעל 6,000 דמויות.
ובהמשך זה הוביל להזמנה מעיריית ניו יורק
של גרסה בגודל 28 רגל עשויה פלדה,
כהתקן קבוע באקדמיית איגל לגברים צעירים,
בי"ס לתלמידים אפרו-אמריקאים ולטיניים,
שתי הקבוצות שהושפעו הכי הרבה מההיסטוריה הזו.
אותן שתי קבוצות מושפעות גם מתופעה עכשווית יותר,
אך אחרוג מהנושא לבינתיים.
אספתי דמויות-עץ אפריקאיות
מחנויות תיירות ושווקי פשפשים ברחבי העולם.
האותנטיות והמקור שלהן לחלוטין ניתנים לוויכוח,
אך אנשים מאמינים שהן מוטמעות בכח,
או אפילו קסם.
רק לאחרונה גיליתי כיצד להשתמש בהן בעבודותי.
(יריות רובה)
מאז 2012, העולם היה עד להריגתם של טרייבון מרטין,
מייקל בראון, אריק גרנר, סנדרה בלנד, תמיר רייס
ועוד אין-ספור אזרחים שחורים לא חמושים
בידי שוטרים
שלרוב חומקים ללא עונש.
תוך מחשבה על קורבנות אלו
והפעמים הספורות שאפילו אני,
אזרח שומר חוק, פרופסור ב"ליגת הקיסוס",
הפכתי למטרה והוטרדתי באיומי אקדח ע"י שוטרים.
יצרתי את יצירת האמנות הזאת, שנקראת בפשטות "באם"
היה חשוב למחוק את הזהות של כל אחת מהדמויות הללו,
לגרום להן להראות זהות, וקלות יותר לזלזול.
כדי לעשות זאת, טבלתי אותן בשעווה חומה סמיכה
טרם לקחתי אותן למטווח
שם גילפתי אותן מחדש בעזרת כדורים.
וזה היה כיף,
לשחק עם אקדחים גדולים ומצלמות וידאו מהירות.
אך הערכתי לדמויות הללו מנעה ממני מללחוץ על ההדק,
חש כאילו הייתי יורה בעצמי.
לבסוף, הצלם שלי, ראול, ביצע את הירי.
אח"כ לקחתי את השברים שלהן,
ויצרתי תבניות, ויצקתי אותן קודם כל בשעווה,
ולבסוף בארד כפי שאתם רואים בתמונות,
הסוחבות איתן את סימני יצירתן האלימה
כמו פצעי קרב או צלקות.
כשהצגתי את העבודה הזו במיאמי,
אישה אמרה לי שחשה כל יריית רובה בנשמתה.
אולם, בנוסף היא הרגישה שיצירות האמנות הללו
מהוות הנצחה לקורבנות הרצח האלה
כמו גם קורבנות נוספים של אלימות גזענית לאורך ההיסטוריה האמריקאית.
אבל "לוטוס" ו-"באם" גדולים מההיסטוריה האמריקאית בלבד.
כשהצגתי אותן בברלין אשתקד,
סטודנט לפילוסופיה שאל אותי מה הניע את הרציחות הטריות האלו.
הראיתי לו תמונה של גלוית לינץ'
מתחילת המאה ה-20
והזכרתי לו שהרציחות הללו מתרחשות כבר מעל ל-500 שנים.
אולם, רק דרך שאלות כאלו
ודרך דיאלוג מלא מחשבה בדבר היסטוריה וגזע
אנו יכולים להתפתח כאינדיבידואלים וכחברה.
אני מקווה שיצירות האמנות שלי יוצרות מקום מבטחים
לצורה כזו של תחלופה כנה
והזדמנות לאנשים כדי לקיים שיחות
כנות ונחוצות אחד עם השני.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)