Hendriks, Kobejn i Pejdž.
Svi su imali brze prste,
ali kako su tačno kultne čudesne naprave u njihovim rukama
proizvodile note, ritam, melodiju i muziku.
Kada trgnete žicu gitare, stvarate vibraciju koja se zove stojeći talas.
Neke tačke na žici, koje se zovu čvorovi, se uopšte ne pokreću,
dok druge tačke, trbusi, osciluju napred i nazad.
Vibracija se prenosi kroz vrat i most do tela gitare,
gde tanko i elastično drvo vibrira,
gurajući okolne molekule vazduha da se spajaju i razdvajaju.
Ova sekvencijalna sabijanja stvaraju zvučne talase
a talasi unutar gitare se uglavnom iskradaju kroz rupu.
Oni će naposletku da se rasprše do vašeg uha,
koje će ih pretvoriti u električne impulse
koje vaš um prepoznaje kao zvuk.
Visina zvuka zavisi od frekvencije sabijanja.
Brzo vibrirajuća žica će da uzrokuje mnogo stisnutih sabijanja,
stvarajući tako visoke tonove,
a spora vibracija proizvodi niske tonove.
Četiri stvari utiču na frekvenciju vibrirajuće žice:
dužina, zategnutost, gustina i debljina.
Tipične gitarske žice su sve iste dužine
i slično su zategnute, ali im debljina i gustina variraju.
Deblje žice vibriraju sporije, proizvodeći niže tonove.
Svaki put kada trgnete žicu,
vi zapravo stvarate nekoliko stojećih talasa.
Imamo prvi osnovni talas, koji određuje visinu note,
ali imamo i talase koje zovemo harmonicima,
čije su frekvencije umnošci osnovne frekvencije.
Svi ovi talasi se udružuju kako bi obrazovali složen talas bogatog zvuka.
Promena načina na koji trzate žicu utiče na harmonike koje dobijate.
Ako žicu trzate blizu središta,
uglavnom dobijate osnovni ton i neobične višestruke harmonike,
koji imaju trbuhe na središtu žice.
Ako je trzate blizu mosta, uglavnom dobijate ravne višestruke harmonike
i zvonkiji zvuk.
Poznata zapadna skala se bazira na nizu harmonika vibrirajuće žice.
Kada čujemo jednu notu odsviranu s drugom koja ima tačno dvostruko veću frekvenciju,
to je prvi harmonik,
pošto zvuče tako harmonično dodeljujemo im isto slovo,
a razliku među njima definišemo kao oktavu.
Ostatak skale je uguran u tu oktavu,
podeljenu na dvanaest polustepena
gde je frekvencija svakog za 2^(1/12) viša od prethodnog.
Taj faktor određuje udaljenost pragova.
Svaki prag deli preostalu dužinu žice za 2^(1/12),
na taj način se frekvencija uvećava za pola stepena.
Instrumenti bez pragova, poput violina,
olakšavaju stvaranje beskonačnih frekvencija između svake note,
ali je i izazov svirati u štimu.
Broj žica i njihovo štimovanje
su prilagođeni akordima koje volimo da sviramo
i fiziologiji naših ruku.
Oblici i materijali gitara takođe mogu da variraju
i menjaju prirodu i zvuk vibracija.
Sviranje dve ili više žica istovremeno
vam omogućava da stvarate nove zvučne obrasce,
poput akorda i drugih zvučnih efekata.
Na primer, kada svirate dve note čije su frekvencije približne,
one se udružuju kako bi stvorile zvučni talas čije amplitude rastu i opadaju,
stvarajći efekat lupkanja koji gitaristi zovu bitom.
A električne gitare vam pružaju dodatni prostor za igru.
Vibracije i dalje nastaju na žicama,
ali ih potom magneti prevode u električne signale
i odašiljaju do zvučnika kako bi se stvorili zvučni talasi.
Između magneta i zvučnika,
moguće je obraditi talas na više načina,
da bi stvorili efekte, poput: distorzije, overdrajva, waha, kašnjenja i flangera.
A kako ne biste pomislili da je fizika muzike jedino korisna u svetu zabave,
pazite ovo.
Neki fizičari smatraju da je sve u univerzumu
stvoreno zahvaljujući harmoničnom nizu veoma sićušnih, veoma nategnutih struna.
Da li bi naša celokupna stvarnost
mogla da bude produženi solo nekakvog kosmičkog Džimija Hendriksa?
Očito, ima u strunama mnogo više od onoga što dopire do ušiju.