הנדריקס, קוביין ופייג'.
כולם יכולים לטחון,
אבל איך בדיוק המתקנים האיקוניים בידים שלהם
מייצרים תווים, מקצבים, מלודיות ומוזיקה.
כשאתם פורטים על הגיטרה, אתם יוצרים רטט שנקרא גל עומד.
כמה נקודות על המיתר, שנקראות צמתים, לא נעות בכלל,
בעוד נקודות אחרות, אנטי צמתים, רוטטות קדימה ואחורה.
הרטט מתורגם דרך הצוואר והגשר לגוף הגיטרה,
שם העץ הדק והגמיש רוטט,
מרעיד את מולקולות האויר המקיפות יחד ולחוד.
הדחיסות הרצופות האלו יוצרות גלי קול,
ואלה שבתוך הגיטרה בעיקר בורחים החוצה דרך החור.
הם לבסוף מגיעים אל האוזן,
שמתרגמת אותם לאותות חשמליים
שהמוח שלכם מפרש כצלילים.
הגובה של הצליל תלוי בתדירות של הדחיסות.
מיתר שרוטט במהירות יצור הרבה דחיסויות קרובות,
מה שיגרום לצליל גבוה יותר,
ורעידות איטיות מייצרות צליל נמוך.
ארבעה דברים משפיעים על התדירות של מיתרים רוטטים:
האורך, המתח, הדחיסות והעובי.
מיתרי גיטרה טיפוסיים הם באותו אורך,
ויש לכם מתח דומה, אבל הם משתנים בעובי ובדחיסות.
מיתרים עבים יותר רוטטים במהירות איטית יותר, ומייצרים צלילים נמוכים יותר.
כל פעם שאתם פורטים על מיתר,
אתם למעשה יוצרים כמה גלים עומדים.
יש את הגל הראשוני העיקרי, שקובע את הגובה של התו,
אבל יש גם גלים שנקראים הרמוניות,
שהתדירויות שלהם הן כפולות של הראשון.
כל הגלים העומדים האלה מתחברים ליצור גל מורכב עם צליל עשיר.
שינוי הדרך בה אתם פורטים על מיתר הגיטרה משפיע על איזה הרמוניות אתם מקבלים.
אם אתם פורטים קרוב למרכז,
אתם מקבלים בעיקר את ההרמוניות העיקרית והאי זוגיות,
שיש להם אנטי צמתים באמצע המיתר.
אם אתם פורטים קרוב לגשר, אתם מקבלים בעיקר את ההרמוניות הזוגיות
וצליל מאנפף יותר.
הסולם המערבי המוכר מבוסס על סדרת ההרמוניות של מיתר רוטט.
כשאנחנו שומעים תו אחד מנוגן עם אחר שיש לו תדירות כפולה בדיוק,
ההרמוניה הראשונה שלו,
הם נשמעים הרמוניים כל כך שאנחנו נותנים להם אותו תו,
ומגדירים את ההבדל בינהם כאוקטבה.
שאר הסולם נדחס לתוך האוקטבה ההיא
מחולק לשניים עשר חצי צעדים
שהתדירות שלהם כל אחת היא 2^(1/12) גבוהה יותר מהקודמת.
המקדם הזה קובע את מרווח הסריג.
כל סריג מחלק את אורך המיתר הנותר ב 2^(1/12),
מה שגורם לתדירויות לעלות בחצי צעד.
כלים נטולי סריג כמו כינורות,
הופכים את זה לפשוט יותר לייצר תדירויות אין סופיות בין כל תו לתו,
אבל מוסיפים לאתגר של ניגון לפי התוים.
מספר המיתרים והכוונון שלהם
מותאמים לאקורדים שאנחנו אוהבים לנגן
והפיזיולוגיה של הידיים שלנו.
צורות הגיטרות וחומרים יכולים גם הם להשתנות,
אבל שנייהם משנים את הטבע והצליל של הרטיטות.
ניגון בשניים או יותר מיתרים באותו זמן
מאפשר לכם ליצור צורות גלים חדשות כמו אקורדים ואפקטים אחרים בצליל.
לדוגמה, כשאתם מנגנים שני תוים שהתדירויות שלהם קרובות,
הם מתחברים ליצור גל קול שהמשרעת שלו עולה ויורדת,
מה שמייצר אפקט פועם, שגיטריסטים קוראים לו ביטס.
וגיטרות חשמליות נותנות לכם אפילו יותר אפשרויות משחק.
הרטיטות עדיין מתחילות במיתרים,
אבל אז הן מתורגמות לאותות חשמליים על ידי פיקאפים
ומועברים לרמקולים שיוצרים את הגלי הקול.
בין הפיקאפים והרמקולים,
אפשרי לעבד את הגלים בדרכים שונות,
כדי ליצור אפקטים כמו דיסטורשן, אוברדרייב, וואה-וואה, דיליי ופלאנגר.
ואם אתם חושבים שהפיזיקה של מוזיקה יעילה רק לבידור,
חשבו על זה.
כמה פיזיקאים חושבים שהכל ביקום
נוצר על ידי סדרות הרמוניות של מיתרים ממש זעירים ומתוחים.
אז אולי כל המציאות שלנו
מורחבת לסולו של ג'ימי הנדריקס קוסמי?
בברור, יש הרבה יותר למיתרים משנשמע לאוזן.