50 évvel ezelőtt, mikor elkezdtem kutatni az óceánt,
senki, sem Jaques Perrin, sem Jacques Cousteau vagy Rachel Carson --
nem tudta elképzelni, hogy bármi kárt okozhatunk az óceánoknak
azzal amit bele juttatunk, vagy azzal, amit kiveszünk belőle.
Akkoriban az Éden tengereinek tűnt,
mára viszont tudjuk, hogy az elveszett Paradicsommal kell szembe néznünk.
Szeretném megosztani Önökkel
véleményemet a tengerekben történt változásokról, melyek hatással vannak mindannyiunkra,
és szeretném számbavenni, hogy miért is aggasztó, hogy 50 év leforgása alatt elveszítettük
igazából elvettük, megettük--
több mint 90%-át a tengeri nagyhalaknak;
hogy miért kell törődniük azzal, hogy a korallzátonyoknak csaknem a fele eltűnt;
hogy miért van az, hogy az oxigénszint titokzatos csökkenése a Csendes-óceán nagy térségeiben
nem csak a haldokló teremtményeket kéne, hogy érintse,
hanem Önöket is.
Ez ugyanúgy érinti Önöket is.
Kísért a gondolat, amit Ray Anderson a "holnap gyermeke"-nek hív,
feltéve a kérdést: miért nem tettünk valamit a mi időnkben azért,
hogy megmentsük a cápákat, a kékuszonyú tonhalakat, tintahalakat, korallzátonyokat és az élő óceánt
akkor, amikor még volt idő.
Nos, most van itt az idő.
Bízom az Önök segítségében,
hogy felfedezzük és megóvjuk az érintetlen óceánokat,
hogy helyreállítsuk az egyensúlyukat
és ezzel reményt adjunk az emberiség számára.
Az óceánok állapota egyet jelent a mi egészségünkkel.
Remélem Jill Tarter az emberek mellett a delfineket, bálnákat,
és egyéb tengeri élőlényeket is be szeretné vonni
a világegyetemben található intelligens élet utáni keresésbe.
És remélem Jill, hogy egyszer
arra is találunk bizonyítékot, hogy az emberek között is létezik intelligens élet ezen a bolygón.
(Nevetés)
Valóban ezt mondtam? Azt hiszem igen.
Számomra, mint tudósnak,
az egész 1953-ban kezdődött,
mikor először próbáltam ki a könnyűbúvárkodást.
Ekkor tudatosult bennem, hogy a halak
nem csak citromkarikák és vaj között úszkálhatnak.
Igazából imádok éjszaka búvárkodni:
rengeteg olyan halat lehet látni, amivel nem találkozol napközben.
Nem esett nehezemre éjjel-nappal búvárkodni 1970-ben
amikor is egy csapatnyi aquanauta vezetője voltam, akikkel heteket töltöttünk egyhuzamban a víz alatt
épp amikor az asztronauták hátrahagyták a lábnyomaikat a Holdon.
1979-ben lehetőségem nyílt arra, hogy én is ott hagyjam a lábnyomomat az óceán fenekén
a saját tengeralattjárómmal, amit úgy hívtak, Jim.
Mindez 9,6 km-re a parttól, 381 méter mélyen történt.
Ez az egyik kedvenc fürdőruhám.
Azóta kb. 30 különböző fajta tengeralattjárót használtam
megalapítottam három céget és a Deep Search nevű non-profit alapítványt is,
hogy olyan rendszereket tervezzünk és építsünk
melyek elérhetővé teszik a mélytengereket.
Vezetője voltam egy ötéves National Geographic expedíciónak
a Fenntartható Tengerek expedíciónak,
ahol ezeket a kicsi tengeralattjárókat használtuk.
Annyira egyszerű vezetni őket, hogy még egy tudós is képes rá.
Én vagyok az élő példa.
Az aquanauták és asztronauták hasonlóképpen
nagyra értékelik a levegő, táplálék, víz és hőmérséklet fontosságát --
mindazon tényezőkét, melyek szükségesek az űrbéli vagy vízalatti túléléshez.
Egyszer Joe Allen űrhajós mesélte, hogy
amit csak tudott, meg kellett tanulnia a saját létfenntartó rendszeréről,
és a legjobb tudása szerint
kellett vigyáznia rá;
ezután erre mutatott és azt mondta: „Létfenntartó rendszer.”
Mindent, amit csak tudunk, meg kell tanulnunk róla
és mindent meg kell tennünk azért, hogy megóvjuk.
A költő Auden azt mondta: "Ezrek éltek szerelem nélkül;
víz nélkül senki sem".
A Föld vízkészleteinek 97%-a az óceánokban található.
Ha nincs kék, nincs zöld sem.
Ha úgy vélik, hogy az óceánok nem fontosak,
képzeljék el a Földet nélkülük.
A Mars juthat eszünkbe.
Ha nincs óceán, nincs létfenntartó rendszer.
Nemrégiben beszédet tartottam a Világbanknál,
megmutattam ezt a csodálatos képet a Földről
és azt mondtam: "Ott van! A Világbank!"
Ott található minden vagyon!
És mi feléljük,
sokkal gyorsabban, mint ahogy a természet fel tudná tölteni.
Tim Worth szerint a gazdaság a környezet teljes tulajdonú leányvállalata.
Minden cseppnyi vízzel, amit megiszol,
minden egyes lélegzetvétellel,
kapcsolatban állsz a tengerrel.
Mindegy, hogy hol élsz.
A légkörben található oxigén nagy részét a tengerek állítják elő.
Az idők során a bolygó szerves szénkészleteinek
nagy része a tengerekben halmozódott fel,
főként mikrobák által.
Az óceánok befolyásolják a klímát és az időjárást,
stabilizálják a hőmérsékletet és alakítják a Föld kémiai egyensúlyát.
A tengerekben lévő víz felhőket képez,
melyek visszakerülnek a földekre és tengerekbe
eső, havas eső, valamint hó formájában,
valamint otthonául szolgál az élet kb. 97%-ának a Földön,
talán az egész világegyetemben.
Ha nincs víz, nincs élet;
ha nincs kék, nincs zöld.
Mégis, mi emberek azt hisszük,
hogy a Föld, az egész: az óceánok, az ég,
olyan hatalmas és olyan ellenálló,
hogy nem számít, mit teszünk vele.
Ez talán még igaz is lehetett 10 000 évvel ezelőtt,
talán még 1000 évvel ezelőtt is,
de az elmúlt 100, különösen az utóbbi 50 évben
jelentősen feléltük ezt a vagyont,
a levegőt, a vizeket, valamint a vadvilágot,
amik biztosítják nekünk az élethez szükséges feltételeket.
Az új technológiák segítségünkre vannak abban, hogy megértsük
a természet természetét;
a természetét annak, ami történik
megmutatva, hogy milyen hatással vagyunk a Földre.
Ezt úgy értem, hogy először azt kell tudni, hogy létezik egy probléma.
És szerencsére a mi időnkben
többet tanultunk a problémákról, mint bármikor máskor a történelem folyamán.
És a tudással jár a törődés is.
És a törődéssel együtt jön a remény,
hogy találhatunk egy tartós helyet magunknak
a minket fenntartó természeti rendszerben.
De először tudnunk kell.
Három évvel ezelőtt találkoztam John Hanke-vel,
aki a Google Earth igazgatója,
és elmondtam neki, mennyire élvezem, hogy az egész világot a kezemben tarthatom
és felfedezhetem.
Ám megkérdeztem: "Mikor fogjátok befejezni?
Nagyszerű munkát végeztetek a földön, a porban.
De mi van a vizekkel?"
Azóta abban a szerencsében részesültem, hogy együtt dolgozhatok a Google dolgozóival,
a DOER Marine-nal, a National Geographic-kal,
és még tucatnyival a világ legjobb intézetei és kutatói közül,
akiket össze tudtunk toborozni,
hogy az óceánok is rákerüljenek a Google Earth-re.
És ettől a héttől fogva, múlt hétfőtől,
a Google Earth teljes lett.
Tegyük fel, hogy elindulunk innen, a Convention center-ből,
megtalálhatjuk a közeli akváriumot,
megnézhetjük, hogy épp hol ülünk,
és utána elkirándulhatunk egészen a nagy akvárium, az óceán partjáig,
és Kalifornia négy, nemzeti tengeri természetvédelmi helyére
valamint a nemzeti tengeri rezervátumok új hálózatához,
melyek megkezdték a kincsek egy részének védelmét és helyreállítását.
Átruccanhatunk Hawaii-ra
és láthatjuk az igazi Hawaii szigeteket:
nem csak azt a kicsi részt, ami kikandikál a felszínen,
hanem azt is, ami a mélyben van.
Hogy lássuk -- várjanak egy pillanatot, mehetünk kshhplash! --
pontosan oda, HA! --
az óceán mélyére, hogy lássuk, amit a bálnák látnak.
Felfedezhetjük a Hawaii szigetek másik oldalát.
Gyakorlatilag úszkálhatunk a Google Earth-szel,
és meglátogathatjuk a hosszúszárnyú bálnákat.
Ezek azok a gyengéd óriások, akikkel volt szerencsém szemtől szemben találkozni
több ízben is.
Nincs semmi ahhoz fogható, mint mikor egy bálna szemügyre vesz.
Foghatjuk magunkat és a legmélyebb helyekre szállhatunk alá:
11 km mélyre a Mariana árokba,
ahol eddig csupán két ember járt.
Gondoljanak bele. Csak 11 km,
és mégis csak két ember járt ott, ők is 49 évvel ezelőtt.
Az egyirányú utak könnyűek.
Mélytengeri tengeralattjárókra van szükség.
Mi lenne, ha járna X Prize díj az óceánkutatásért?
Látnunk kell a mély árkokat, a víz alatti hegyeket,
és meg kell értenünk a mélytengeri életet.
Eljuthatunk az Északi-sarkra.
Mindössze 10 évvel ezelőtt az Északi-sark jegén álltam.
Egy jégmentes Északi-sarkra lehet példa ebben az évszázadban.
Ez rossz hír a jegesmedvéknek.
Ez rossz hír nekünk is.
A túl sok széndioxid nem csak globális felmelegedést okoz,
hanem az óceánok kémiai összetételét is megváltoztatja,
amitől a vizek savasabbá válnak.
Ez rossz hír a korallzátonyoknak és az oxigént előállító planktonoknak.
Ez szintén rossz hír nekünk is.
Több millió tonnányi műanyagot juttatunk
más szeméttel egyetemben a vizekbe.
Több millió tonnányi elhagyott halászháló
és felszerelés, ami továbbra is öl.
Eltömítjük az óceánt, megmérgezzük a bolygó keringési rendszerét,
és több száz millió tonnányi élővilágot szedünk ki belőle,
melyek mind szerves anyagok.
Barbár módon cápákat ölünk a cápauszony levesért,
aláaknázva ezzel azt a táplálékláncot, ami formálja a bolygó vegyi egyensúlyát,
és ami mozgatja a szénkörforgást, nitrogén körforgást
az oxigén körforgást, a víz körforgást --
a mi létfenntartó rendszerünket.
Még mindig pusztítjuk a kékuszonyú tonhalat: ami egy különösen veszélyeztetett faj
és sokkal értékesebb élve, mint holtan.
Mindezek részét képezik a mi létfenntartó rendszerünknek.
Az öléshez hosszú, néhány méterenként elhelyezett, csalis horgok sorát használjuk,
amik akár 80 vagy több km-en át húzódhatnak.
Ipari vonóhálós halászhajók kaparják a tengerfeneket
és mint a buldózerek, elpusztítanak mindent, ami az útjukba kerül.
A Google Earth-t használva Önök is láthatnak ilyen vonóhálós halászhajókat --
Kínában, az Északi-tengeren, a Mexikói-öbölben --
amint alapjaiban rengetik meg a létfenntartó rendszerünket,
csupán a halál nyomát hagyva maguk után.
Legközelebb ha sushit vagy sashimit esznek,
vagy tonhal steak-et, vagy rákkoktélt
vagy épp bármilyen olyan élőlényt, melyet az óceánok biztosítanak
gondoljanak az igazi árára.
Minden fél kilóra ami piacra kerül,
több mint 4,5 vagy akár 45 kg is
kidobásra kerül, mint járulékos fogás.
Ez a következménye annak, ha nem tudjuk,
hogy vannak határai annak, mit vehetünk ki a tengerekből.
Ez a táblázat az óceáni vadvilág csökkenését mutatja
1900 és 2000 között.
A legnagyobb koncentrációt piros jelzi.
Az én életemben, képzeljék el,
a nagy halak 90%-át megölték.
A teknősök, cápák, tonhalak és bálnák többségének is
jelentősen csökkent a száma.
De van jó hír is.
A nagyhalak 10%-a még mindig megvan.
Még mindig akad néhány kék bálna.
Még mindig van némi krill az Antarktisznál.
Még van néhány osztriga a Chesapeake-öbölben.
A korallzátonyok fele még mindig egészen jó állapotban van,
mint egy ékkövekkel kirakott öv a bolygó körül.
Még mindig van idő, bár nem sok,
hogy visszafordítsuk a dolgokat.
De ha így folytatjuk, azt jelenti, hogy 50 éven belül
talán már nem lesznek korallzátonyok --
és nem lesz kereskedelmi halászat, mert a halak egyszerűen el fognak tűnni.
Képzeljék el az óceánokat halak nélkül.
Képzeljék el, hogy mit jelentene ez a létfenntartó rendszerünknek.
A szárazföldön lévő természeti rendszerek is nagy bajban vannak,
de itt a problémák jóval szembetűnőek,
és már tettek lépéseket azért, hogy megóvják a fákat, a vízgyűjtőket és a vadvilágot.
És 1872-ben a Yellowstone Nemzeti Parkkal,
az Egyesült Államok elkezdett kialakítani egy parkrendszert,
amiről néhányan azt mondják, hogy Amerika legjobb ötlete volt.
A világon kb. 12%-nyi szárazföld már védett:
óvva ezzel a biodiverzitást, biztosítva a széndioxid felvételt,
oxigént előállítva és védelmezve a vízgyűjtőket.
És 1972-ben ez a nemzet elkezdte létrehozni ezeknek a parkoknak a tengeri megfelelőjét,
a Nemzeti Tengeri Természetvédelmi Övezeteket.
Ez egy másik nagyszerű ötlet.
A jó hír az,
hogy mára több mint 4000 hely a tengereken, az egész világon,
el van látva valamilyen szintű védelemmel.
És ezeket megtalálhatják a Google Earth-ön.
A rossz hír az,
hogy nagyon közelről kell nézniük, hogy megtalálják őket.
Az elmúlt három évben például
az USA 880 000 nkm óceánt helyezett védelem alá, mint nemzeti örökséget.
De ez csupán 0,6%-ról
0,8%-ra való növekedést eredményez a világon védett óceánokat nézve.
A védett területek újra felélednek,
de hosszú időbe telik visszahozni
az 50 éves kőhalakat, békahalakat, cápákat, tengeri sügéreket,
vagy a 200 éves gránátos sügéreket.
Nem fogyasztunk 200 éves marhákat vagy csirkéket.
A védett területek reményt adnak arra,
hogy a teremtmények az Ed Wilson által megálmodott
élet enciklopédiájában vagy a tengeri élet leltárában
nem csak lista formájában,
fényképen vagy egy bekezdésben fognak létezni.
A világ minden tájáról érkezett kutatókkal átvizsgáltam az óceán 99%-át
ami halászatnak van kitéve -- és bányászatnak, fúrásoknak, szemetelésnek, vagy bármi másnak --
hogy reményt keltő pontok után kutassunk
és megoldást találjunk arra, hogy biztosítsuk a közös jövőnket.
Mint az Északi-sark esetében
egy esélyünk van, pont most, hogy helyrehozzuk.
Vagy az Antarktisz, ahol bár a kontinens védett,
de az azt körülvevő óceán krilljét, bálnáit és halait lehalásszák.
A Sargasso-tenger 7,77 millió nkm úszó erdejét
összegyűjtik, hogy marhákat etessenek belőle.
A Galapagos szigetek szárazföldjének 97%-a védett,
de a hozzá tartozó vizeket elpusztítja a halászat.
Ez szintén igaz Argentínára,
a Patagóniai hátságra, ami jelenleg komoly bajban van.
A nyílt vizek, ahol bálnák, tonhalak és delfinek vándorolnak
a legnagyobb és legkevésbé védett ökoszisztéma a Földön,
tele világító élőlényekkel,
melyek a sötét vizekben élnek, 3,2 km-es átlag mélységben.
Villódznak, csillognak és ragyognak
a saját élő fényüket használva.
Vannak még olyan érintetlen helyek a tengerekben, mint amilyeneket gyermekként ismertem.
A következő 10 év talán a legfontosabb lesz,
és a következő 10 000 év talán a legjobb esély a fajunknak arra,
hogy megvédjük annak a természeti rendszernek a maradványait, amely az életet adta nekünk.
Hogy megbirkózzunk a klímaváltozással, új megoldások kellenek az energia előállítására.
Új, jobb módszerekre van szükségünk a szegénység, háborúk és betegségek ellen.
Nagyon sok mindenre van szükségünk ahhoz, hogy jobb helyként tartsuk fent a világot.
De semmi sem fog számítani akkor,
ha nem tudjuk megvédeni az óceánokat.
A sorsunk egybefonódik az óceánokéval.
Azt kell megtennünk az óceánokért, amit Al Gore tett a légkörért.
Egy globális akcióterv
a Természeti Világszövetséggel együtt
már folyamatban van, hogy megóvjuk a biodiverzitást,
hogy mérsékeljük és helyreállítsuk a klímaváltozás által okozott károkat
a nyílt tengereken és part menti területeken
bárhol, ahol kritikus helyeket találunk.
Új technológiákra van szükségünk ahhoz, hogy feltérképezzük, lefényképezzük és feltárjuk
az óceánok további, eddig még feltáratlan 95%-át.
A cél, hogy megóvjuk a biodiverzitást,
hogy stabilitást és ellenálló képességet biztosítsunk.
Mélytengeri tengeralattjárókra van szükségünk,
új technológiákra, hogy felfedezhessük az óceánokat.
Szükségünk van, talán egy expedícióra --
egy tengeri TED-re --
ami segíthet kitalálni, hogy mi legyen a következő lépés.
És most feltételezem tudni szeretnék, hogy mi is a kívánságom.
Azt kívánom, hogy használjanak minden rendelkezésükre álló eszközt,
filmeket, kutató utakat, a netet, új tengeralattjárókat,
és kampányoljanak azért, hogy elnyerjék a nyilvánosság támogatását
egy világméretű tengeri természetvédelmi területhez,
reménypontokat, melyek elég nagyok ahhoz, hogy megmentsék és helyreállítsák az óceánt,
a bolygó kék szívét.
Mégis mennyit?
Néhányan 10%-ot, mások 30%-ot mondanak.
Ön dönt: mennyit akar megóvni a szívéből?
Akármekkorát is,
egy százalék tört része nem elég.
A kívánságom egy nagy kívánság,
de ha valóra tudjuk váltani, akkor igazán meg fogja változtatni a világot
és segít biztosítani a túlélést
az igazából kedvenc -- ahogy ez kiderült -- fajom számára,
azaz nekünk.
A ma gyermekeinek,
és a holnap gyermekének:
ahogy soha többé, most van itt az idő.
Köszönöm.
(Taps)