Trebuie să schimbăm cultura închisorilor,
în special pentru deținuții tineri.
New York e unul din cele două state din SUA
care îi arestează și condamnă pe cei de 16, 17 ani ca adulți.
Cultura violenței îi ia pe acești tineri și îi pune într-un mediu ostil,
iar gardienii nu se impun.
Acești tineri nu prea au opţiuni
în a-şi dezvolta talentele pentru a se reabilita.
Până vârsta de responsabilitate penală va fi la 18 ani,
trebuie să ne străduim să schimbăm viețile acestor tineri.
Știu din experiență.
Înainte să împlinesc 18 ani, am stat cam 400 de zile pe Rikers Island,
ba mai mult, am petrecut aproape 300 de zile în izolare,
și dați-mi voie să vă spun:
să strigi toată ziua la ușa celulei
sau să strigi pe fereastră, devine obositor.
Din moment ce nu prea ai ce face înăuntru,
începi să mergi înainte și înapoi în celulă,
începi să vorbești singur,
gândurile ți-o iau razna,
iar apoi gândurile devin cel mai mare dușman al tău.
Închisorile ar trebui să reabiliteze o persoană,
nu să o determine să devină mai furioasă,
mai frustrată și să se simtă fără speranță.
Din moment ce nu există un plan pentru a-i ajuta pe acești tineri,
se întorc fără nimic în societate.
Și nimic nu îi împiedică să recidiveze.
Dar totul începe cu gardienii.
E foarte ușor pentru unii să-i considere băieții buni
iar pe deținuți, ca fiind băieții răi,
sau invers pentru alții.
Dar e mai mult de atât.
Acești gardieni sunt oameni obișnuiți. Provin din aceleași cartiere ca deținuții.
Sunt doar oameni normali.
Nu sunt roboți și n-au nimic special.
Fac ce fac și ceilalți oameni.
Gardienii bărbați vor să flirteze cu femeile gardieni.
Joacă jocuri specifice liceenilor discută politică.
Iar femeile gardieni bârfesc între ele.
Am petrecut mult timp cu mulţi gardieni,
dar să vă spun despre unul special, pe nume Monroe.
Într-o zi m-a tras între ușile A și B
ce separă părțile de nord și sud în unitatea noastră de cazare.
M-a tras acolo pentru că avusesem o altercație fizică
cu un alt tânăr din unitate.
Pe etaj lucra și o femeie ofițer și i s-a părut lui că îi încălcasem tura.
Așa că m-a lovit în piept. Lovitura lui m-a cam năucit.
Nu eram impulsiv. N-am reacționat imediat, pentru că știam că aceea era casa lor.
Nu puteam să câștig.
Tot ce trebuia să facă era să apese pe un buton și ar fi venit întăririle
Așa că doar m-am uitat în ochii lui
și cred că a văzut furia și frustrarea arzând,
și mi-a spus,
„Ochii tăi îți vor aduce multe necazuri, pentru că pare că vrei să te lupți.”
Așa că a început să-și dea jos centura, apoi tricoul si insigna și a spus:
„Ne-am putea lupta.”
L-am întrebat: „O să-ți ții gura?”
Adică, în argoul din Rikers Island, că n-o să spună şi n-o să raporteze.
„Da, o să-mi țin gura, tu?” Nici nu i-am răspuns.
Doar l-am pocnit în față și am început imediat să ne batem.
Spre finalul luptei, m-a izbit de perete,
și în timp ce ne răfuiam, m-a întrebat „Ți-a ajuns?”
ca și cum el mă făcuse,
dar în sinea mea știam că eu îl făcusem,
așa că am răspuns foarte impertinent „Mie mi-a ajuns, dar ție?”
„Da, mi-a ajuns, mi-a ajuns.”
Ne-am dat drumul, am dat noroc, am obținut respectul lui,
mi-a dat o țigară și m-a lăsat să plec.
Credeți-mă, puteți da peste gardieni care s-ar lupta cu tine 1 la 1.
Ei au impresia că știu cum e și gândesc că vin la nivelul tău.
Pentru că dacă așa îți rezolvi disputele, putem face așa, atunci.
Eu plec ca un bărbat, tu pleci ca un bărbat și gata.
Unii gardieni simt că fac pușcărie cu tine.
De-aia au această mentalitate și atitudine și aplică aceste concepte.
În unele cazuri, nu ne mai diferențiem de gardieni.
Totuși, instituțiile ar trebui să ofere acestor gardieni
cursuri despre cum să se comporte cu adolescenţii,
și cursuri despre cum să se comporte cu cei cu probleme psihice.
Ei au un rol important în viaţa tinerilor în zilele până când li se dă verdictul.
De ce să nu le fie mentori tinerilor cât timp sunt acolo?
De ce să nu le ofere metode despre cum să facă o schimbare,
ca atunci când revin în societate, să facă ceva pozitiv?
Al doilea lucru important pentru a-i ajuta pe tineri sunt programe mai bune.
Când am fost pe Rikers Island, cel mai rău lucru era izolarea.
Izolarea a fost gândită să facă persoana să cedeze mental, fizic și emoțional.
Pentru asta a fost inventată.
Procurorul general al SUA a făcut public un raport
în care spunea că izolarea se va interzice
în închisorile din statul New York, pentru tineri.
Un lucru care m-a ajutat în timpul izolării a fost cititul.
Am încercat să mă educ cât de mult am putut.
Am citit tot ce am putut găsi.
Și, pe lângă asta, am scris versuri și povești scurte.
Unele programe de pe urma cărora pot beneficia acești tineri
sunt programele de terapie prin artă
pentru cei cărora le place să deseneze și au talent,
dar ce vor face cei cu înclinații spre muzică?
Ce spuneți de un program de muzică din care chiar să învețe
cum să scrie și să compună muzică?
Doar un gând.
Când adolescenții vin la Rikers Island, sunt cazaţi în clădirea C74, RNDC.
E poreclită „școala gladiatorilor”,
pentru că atunci când un tânăr vine de pe stradă, crezând că e un dur,
e înconjurat de alți tineri din toate cele 5 cartiere, și toți cred că sunt duri.
Așa că acum avem niște tineri domni care își dau ghionturi
și simt nevoia să arate că „Sunt la fel de tare ca tine”,
sau „Sunt mai tare decât tine și tine și tine.”
Dar hai să fim sinceri:
acest obicei e foarte periculos și dăunător tinerilor noștri.
Trebuie să ajutăm instituțiile și apoi tinerii să înțeleagă
că nu trebuie să ducă același tip de viață
pe care au dus-o pe stradă, că pot face o schimbare.
E trist să vă spun, că atunci când eram în închisoare,
auzeam tipi vorbind despre ce vor face când vor ieși din închisoare,
ce tipuri de infracțiuni vor comite când vor ajunge înapoi pe stradă.
Conversațiile sunau cam așa:
„Când mă întorc pe stradă, fratele meu are o rețea pentru asta, asta și asta.”
sau, „Omul meu știe pe cineva cu prețuri mici. Să facem schimb de informaţii
şi când ajungem în oraș dăm lovitura.”
Auzeam aceste conversații şi mă gândeam,
„Oamenii aștia chiar vor să se întoarcă pe străzi și să continue infracțiunile.”
Am găsit și un nume pentru asta: „schema de revenire rapidă în închisoare”
pentru că, sincer, cât va dura? Poți ieși la pensie după asta?
O pensie micuță? De stat? Privată? Primești asigurare medicală? Dentară?
(Râsete)
Dar vă voi spune asta:
în închisoare am dat de unii dintre cei mai inteligenți, ingenioși și talentați oameni
pe care i-am întâlnit vreodată.
Unii transformau o pungă de chipsuri și în cea mai frumoasă ramă foto.
Unii făceau din săpunul primit gratis sculpturi care l-ar face pe Michelangelo
să pară un copil de grădiniţă.
La 21 de ani, eram într-o închisoare de maximă securitate
numită Elmira Correctional Facility.
Abia ieșisem din sala de forță și am văzut un bătrân pe care-l știam,
stând în mijlocul curții şi uitându-se la cer.
Acest bătrân servea o sentință între 33 de ani și pe viață
din care făcuse deja 20 de ani.
Așa că m-am dus la el și i-am zis „O.G., ce se întamplă omule, ești bine?”
S-a uitat la mine și mi-a spus „Da, tinere, sunt bine.”
„Dar de ce te uiți la cer, omule? Ce e așa fascinant acolo sus?”
Mi-a spus „Uită-te în sus și spune-mi tu ce vezi.”
„Nori.” (Râsete)
„În regulă, ce altceva mai vezi?”
Atunci trecea un avion. „Văd un avion.”, am zis.
„Exact. Şi ce e-n el?” „Oameni.”, am răspuns.
„Exact. Acum, încotro se îndreaptă?” „Nu știu. Tu știi? Spune-mi dacă ştii.
şi pe urmă dă-mi şi nişte numere la Loto.”
„Pierzi imaginea de ansamblu, tinere.
Acel avion cu acei oameni merge undeva, pe când noi suntem blocați aici.
Asta e imaginea de ansamblu: Avionul cu oamenii ăia merg undeva,
sunt viața care trece pe lângă noi, cât noi stăm între ziduri, închiși.”
Din ziua aceea, mintea mi s-a luminat şi am ştiut că trebuie să fac o schimbare.
În copilărie am fost un puști bun și deștept.
Unii ar spune că eram puțin prea deștept pentru binele meu.
Visam să ajung arhitect sau arheolog.
Acum, lucrez la Fortune Society care e un program de reintegrare,
și lucrez cu cei, supraveghez pe cei cu risc mare de recidivă.
Îi pun la curent cu serviciile de care au nevoie
după ce sunt eliberați din închisoare,
ca să poată avea o tranziție ușoară înapoi în societate.
Dacă aș putea să mă întâlnesc cu mine la 15 ani,
aș sta jos și aș încerca să vorbesc cu el, să îl educ
și i-aș spune „Ascultă, acesta sunt eu. Sunt tu.
Aceștia suntem noi. Suntem unul și același.
Orice ai încerca să faci, știu deja pentru că am făcut-o înaintea ta,
și l-aș încuraja să nu stea cu persoanele x, y și z.
I-aș spune să nu fie in locurile acelea.
I-aș spune să rămână în școală, pentru că acolo trebuie să fie,
pentru că asta te va duce undeva în viață.
Acesta ar fi mesajul de transmis către tinerii noștri.
Nu ar trebui să-i tratăm ca pe adulți și să-i supunem la violență
de care le e aproape imposibil să scape.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)