Misterije kolokvijalnog jezika:
žad,
tvrd, obično zeleni kamen.
Do relativno skoro,
za drago kamenje se verovalo
da imaju magična svojstva lečenja,
i ništa nije bilo bolje
za lečenje bolesti bubrega od žada.
U 16. veku,
Španci su se vratili iz Novog sveta
sa mineralom u svom prtljagu
i nazvali su ga "piedra de la ijada",
iliti kamen žlezde.
Brzo je postao popularan u Evropi,
i kao lek za unutrašnje bolove
i kao dekorativni ukras
i Francuzi su ga nazvali žad,
što je reč koju su Englezi pozajmili
i koristi se do današnjeg dana.
U 19. veku,
francuski mineralozi su otkrili
da se žad koristi da se opišu
dva različita minerala:
žadeit, koji je ime dobio od žada,
i češći nefrit,
koji koren vuče iz grčke reči "nefros",
što znači bubreg.
Pored opisivanja ova dva minerala,
žad takođe ima i engleski homonim.
Sa korenjem koje seže dalje od popularnosti
ceremonijalog dragog kamena,
žadom se opisivala
ili žena na lošem glasu
ili oronuo konj.
Odatle reč "jaded" koja znači istrošen,
ili bez entuzijazma,
nema nikakve veze sa dragim kamenom,
već potiče od arhaične definicije
vezane za konja.