Karlos,
marinac, veteran Vijetnamskog rata
koji je dobrovoljno služio u tri navrata i svakog puta bio ranjavan.
Godine 1971. je penzionisan iz medicinskih razloga
zbog toga što je imao previše šrapnela u telu
koji su često aktivirali detektore metala.
Sledeće 42 godine je patio od noćnih mora,
ekstremne anksioznosti u javnosti,
izolacije, depresije.
Zloupotrebljavao je alkohol.
Tri puta se venčavao i razvodio.
Karlos je imao posttraumatski stresni poremećaj (PTSP).
Ja sam postao psiholog kako bih pomogao u smanjenju ljudske patnje
i zadnjih 10 godina se bavim problemima uzrokovanim PTSP-om,
kakav su iskusili ratni veterani kao što je Karlos.
Do skoro, jednostavno nije bilo naučnih podataka o PTSP-u.
Tako da nismo znali šta da radimo.
Neke ratne veterane smo tretirali jakim lekovima.
Druge smo hospitalizovali i uključivali u standardnu grupnu terapiju,
a nekima smo jednostavno rekli:
„Idite kući i pokušajte da zaboravite svoja neprijatna iskustva.“
U poslednje vreme probali smo terapiju sa psima, terapiju u prirodi,
mnogo stvari koje mogu privremeno smanjiti stres,
ali koje u dugoročnom pogledu ne eliminišu simptome PTSP-a.
Međutim, stvari su se promenile.
Ovde sam da vam kažem da danas možemo u potpunosti eliminisati PTSP,
ne samo da kontrolišemo simptome,
i to kod velikog broja veterana.
Nova naučna istraživanja su uspela da pokažu,
objektivno, više puta,
koji postupci zaista uklanjaju simptome, a koji to ne mogu.
Kako se ispostavilo,
najbolji tretmani za PTSP koriste mnoge slične principe obuke
koje vojska korisiti prilikom pripreme vojnika za rat.
Stvaranje rata
je nešto u čemu smo dobri.
Mi ljudi smo ratovali i pre nego što smo zaista postali ljudi.
Od tada smo prešli put od upotrebe sirove snage i kamenja
do razvoja najsofisticiranijih i razarajućih oružanih sistema.
A da bismo osposobili naše vojnike da koriste ovakva oružja,
koristimo najsavremenije metode obuke.
Dobri smo u vođenju rata.
A dobri smo i u obučavanju naših vojnika da se bore.
Međutim, kada uzmemo u obzir iskustvo ratnih veterana modernog doba,
uviđamo da nismo toliko dobri
u njihovoj pripremi da se vrate kući.
Zašto je to tako?
Naši preci su živeli okruženi konfliktima
i ratovali su na istom mestu gde su i živeli.
Do skoro tokom naše evolucije,
skoro da nije bilo potrebe da znamo kako da se vratimo iz rata
zato što se zaista nismo ni vraćali.
Srećom, danas najveći deo čovečanstva živi u mnogo mirnijim društvenim zajednicama,
a kada negde postoji konflikt, mi, naročito u SAD-u,
imamo mogućnosti da podvrgnemo naše vojnike naprednim treninzima,
da ih ubacimo u borbu bilo gde na planeti,
a kada završe,
da ih prebacimo u mirnu urbanu sredinu.
Zamislite samo na trenutak kako ovo zaista izgleda.
Razgovarao sam sa ratnim veteranima
koji su mi rekli da su jednog dana bili u ekstremnim borbama u Avganistanu
gde su videli pokolj i smrt,
a samo tri dana kasnije su se našli u situaciji
da nose ručne frižidere na fudbalskim utakmicama svoje dece.
„Sjebavanje uma“ je najbolji izraz.
(Smeh)
To je najčešći termin koji sam čuo da se koristi za opis takvog iskustva.
A to je zaista tako.
Dok naši vojnici provode bezbroj sati pripremajući se za rat,
mi smo tek skoro shvatili
da je mnogima potrebna obuka kako da se vrate u normalan život.
Kao i bilo koji trening, najbolji tretmani PTSP-a zahtevaju ponavljanje.
U vojsci,
mi ne dajemo regrutima jednostavno minobacače Mark-19
i kažemo: „Ovde je okidač, evo ti municija i srećno.“
Ne. Obučavamo ih na strelištu u specifičnim uslovima,
ponovo i ponovo i ponovo
sve dok držanje oružja i ciljanje mete
ne bude tako ukorenjeno u njihovu mišićnu memoriju
da se može izvesti i bez razmišljanja,
čak i u najstresnijim situacijama koje možete da zamislite.
To isto važi i za terapiju baziranu na treninzima.
Prvi od ovih tretmana je kognitivna terapija,
a to je jedna vrsta mentalne rekalibracije.
Kada se veterani vrate kući iz rata,
njihov način poimanja sveta je prilagođen
na strahovito opasnije okruženje.
Tako da, kada pokušate da primenite takav način poimanja na mirno okruženje,
dobijate probleme.
Počinjete da se davite u brigama o opasnostima koje nisu prisutne.
Počinjete da ne verujete svojoj porodici i prijateljima,
Nije da ne postoje opasnosti u civilnom životu; ima ih.
Radi se o tome da je verovatnoća susretanja tih opasnosti
u poređenju sa borbenim ratnim dejstvima
astronomski niža.
Tako da mi nikada ne savetujemo veterane da sasvim odbace oprez.
Mi ih treniramo kako da prilagode svoj oprez
u zavisnosti od toga gde se nalaze.
Ako se nađete u lošem kraju,
povećate opreznost.
Izlazak na večeru sa porodicom?
Vi je skroz smanjite.
Mi učimo ratne veterane da budu veoma racionalni,
da sistematski odmere realnu statističku verovatnoću
susreta sa, recimo, improvizovanom eksplozivnom napravom
ovde, u mirnodopskoj Americi.
Sa dovoljno vežbe, takve rekalibracije deluju.
Sledeći od ovih tretmana je terapija izlaganjem,
a to je vrsta obuke na terenu
i najbrži od postojećih delotvornih tretmana.
Sećate se Karlosa?
To je bio tretman koji je on izabrao.
I tako smo počeli da mu zadajemo vežbe
koje su izazov za njega:
odlazak u nabavku namirnica,
odlazak u tržni centar,
odlazak u restoran
sedeći okrenut leđima ka izlaznim vratima.
I, ono što je ključno,
ostajanje u ovakvim okruženjima.
Najpre je bio veoma anksiozan.
Hteo je da sedi na mestu odakle bi mogao da osmatra prostoriju,
odakle bi mogao da isplanira plan bekstva,
odakle bi mogao da se domogne nekog improvizovanog oružja.
Hteo je da ode, ali nije.
Setio se svoje obuke u Marinskom korpusu
i prebrodio je svoju nelagodnost.
Svakog puta kad je radio ovo, njegova anksioznost se umanjila,
a onda još malo i još malo
sve do kraja,
kada je u potpunosti ponovo naučio kako da sedi na javnom mestu
i jednostavno uživa.
Takođe je preslušavao snimke iz svojih borbi
iznova i iznova.
Preslušavao ih je sve dok ta sećanja više nisu uzrokovala anksioznost.
Toliko je obradio svoja sećanja
da njegov mozak više nije morao da se vraća na ta sećanja tokom spavanja.
A kada sam pričao sa njim godinu dana nakon završenog tretmana,
rekao mi je:
„Doco, ovo je prvi put u proteklih 43 godine
da nisam imao noćne more.“
Ovo se razlikuje od brisanja sećanja.
Ratni veterani će se uvek sećati svojih traumatičnih doživljaja,
ali sa dovoljno vežbe,
ta sećanja nisu više toliko sirova i bolna kao što su nekada bila.
Oni se emocionalno ne osećaju kao da se to juče dogodilo,
a to je nemerljivo bolje za njih.
Međutim, to je često teško.
I kao i svaka druga obuka, možda neće delovati na svakoga.
A postoje i problemi poverenja.
Ponekad me pitaju:
„Doco, ako niste bili tamo, kako mi možete pomoći?“
Što je i razumljivo.
Međutim, kada se radi o povratku u civilni život,
nije vam potreban neko koje već bio tamo.
Nije vam potrebna obuka za operacije na bojnom bolju;
potrebna vam je obuka o tome kako da se vratite kući.
Tokom poslednjih 10 godina mog rada,
imao sam dodira sa detaljima
najgorih iskustava koje možete da zamislite
svakodnevno.
Nije uvek bilo lako.
Bilo je trenutaka kada sam osetio da mi se srce slama
ili da sam se previše udubio.
No, ovi tretmani bazirani na obuci deluju toliko dobro
da koliko god mi ovaj posao oduzima, on mi čak i više vraća,
zato što vidim da je ljudima bolje.
Vidim kako se život ljudima transformiše.
Karlos sada može da uživa u izlascima sa svojim unucima,
što je nešto što nije mogao da radi čak ni sa svojom decom.
A ono što me zapanjuje je da mu je posle 43 godine patnje
bilo potrebno samo 10 nedelja intenzivne obuke da povrati svoj život.
A kada sam razgovarao sa njim, rekao mi je:
„Znam da ne mogu da vratim te godine nazad.
Ali koliko god dana da mi je ostalo na zemlji,
mogu da ih proživim u miru.“
Takođe je rekao: „Nadam se da mlađi veterani neće čekati
da potraže pomoć koja im je potrebna."
A tome se i ja nadam.
Jer...
ovaj život je kratak,
i ako ste imali sreće da preživite rat
ili bilo koju vrstu traumatskog iskustva,
dugujete sebi da lepo živite svoj život.
I ne treba da čekate da počnete sa obukom koja vam je potrebna
da to ostvarite.
Najbolji način da se okonča ljudska patnja uzrokovana ratom
je da se nikad ne ide u rat.
Ipak, još nismo stigli dotle kao vrsta.
Sve dok ne stignemo tamo,
psihička patnja koju stvaramo kod naših sinova i kćerki
kada ih šaljemo u rat
može biti ublažena.
Međutim, moramo se postarati da nauka, količina energije, vrednosti
koje ulažemo šaljući ih u rat
u najmanju ruku odražavaju
koliko kvalitetno ih pripremamo da nam se vrate kući.
Toliko im dugujemo.
Hvala vam.
(Aplauz)