Carlos,
a vietnami tengerészgyalogos,
aki három bevetésen önkénteskedett, és mind a háromnál meglőtték.
1971-ben orvosilag nyugdíjazták,
mert annyi repesz volt a testében,
hogy kiakasztotta a fémdetektorokat.
A következő 42 évben rémálmoktól,
hihetetlen társasági szorongástól,
elszigeteltségtől és depressziótól szenvedett.
Az alkoholt választotta öngyógyírnek.
Háromszor házasodott és vált el.
Carlos poszttraumatikus stressz szindrómában [PTSSZ] szenvedett.
Pszichológus lettem, hogy enyhítsem az emberi szenvedést,
és az elmúlt tíz évben a szakterületem a PTSSZ okozta szenvedés volt,
melyet a Carloshoz hasonló veteránok tapasztaltak.
Mostanáig a PTSSZ tudománya nem létezett.
Így nem tudtuk, mit tegyünk.
Néhány veteránt erősen nyugtatóztunk.
Másokat generikus csoportterápiákkal kezeltünk,
vagy csak annyit mondtunk nekik:
"Menj haza, és próbáld meg elfelejteni."
Legújabban próbálkoztunk terápiás kutyákkal, visszavonulással a vadonba,
sok mindennel, ami ideiglenesen enyhíthetik a stresszt,
de amik hosszútávon nem tüntetik el a PTSSZ tüneteit.
De a dolgok változtak.
Azért vagyok itt, hogy elmondjam önöknek, hogy lehet megszüntetni a PTSSZ-t -
nemcsak kezelni a tüneteit -,
a nagyszámú veterán esetében is.
A legújabb tudományos kutatások képesek kimutatni
elfogulatlanul, megismételhetően,
hogy melyik kezelések képesek megszabadulni a tünetektől és melyek nem.
Kiderült,
a legjobb kezelés a PTSSZ-ra ugyanazokat a képzési elveket használja,
melyet a hadsereg arra használ, hogy kiképezze az újoncokat a háborúra.
Nos, háborúzás -
ez az, amiben jók vagyunk.
Mi emberek már akkor is háborúztunk, mikor még nem is voltunk egészen emberek.
És a kő és az inak használata óta eljutottunk
az elképzelhető legkifinomultabb pusztító fegyverrendszerek kifejlesztéséhez.
Lehetővé tettük harcosainknak ezen fegyverek használatát
élvonalbeli kiképzési technikákkal.
Háborúzásban jók vagyunk.
A katonák harcra képzésében is jók vagyunk.
Amikor figyelembe vesszük a modern kori harcos veteránok tapasztalatait,
meglátjuk, hogy nem vagyunk annyira jók
a hazatérésre való felkészítésükben.
Miért van ez?
Nos, az őseink konfliktusos életet éltek
és helyi harcot vívtak.
Forradalmi történelmünk alatt eddig nem merült fel igény
a hazatérés elsajátítására,
mert szinte sosem került rá sor.
De szerencsére, manapság
az emberiség nagyobb része sokkal békésebb társadalmakban él.
Ha konfliktus van, főleg nekünk az Egyesült Államokban,
fejlett technológia áll rendelkezésünkre a harcosaink kiképzésére,
bevetjük őket harcokba bárhol a világon,
és ha leszerelnek,
visszaszállítjuk őket a békés vidékekre.
De most képzeljük el egy pillanatra, milyen lehet ez.
Beszélgettem veteránokkal, akik elmondták,
hogy egy nap a brutális afganisztáni tűzharcban voltak,
ahol vérontást és halált láttak,
és csak három nappal azután azon kapták magukat,
hogy egy hűtőládát cipelnek, a gyerek futball meccsére.
"Agyfasz" a leggyakoribb kifejezés.
(Nevetés)
Ez a leggyakoribb kifejezés, amit hallottam az élmény leírására.
Ez egészen pontosan az is.
Miközben a katonáink megszámlálhatatlan órát töltenek háborús felkészüléssel,
csak mostanában jöttünk rá,
hogy szükségük van felkészítésre a civil életbe való visszatéréshez is.
Nos, mint bármelyik gyakorlat, a legjobb a PTSSZ kezelés is, némi ismétlést kíván.
A hadseregnél
nemcsak egyszerűen odaadjuk a gyakornokoknak a Mark-19 gránátvetőt
ezzel a mondattal: "Itt a ravasz, itt a lőszer és a jószerencse."
Nem. A lőtéren és speciális helyzetekben képezzük őket,
újra és újra és újra,
amíg a fegyver felemelése és a célzás
annyira rögzül az izmaik memóriájában,
hogy gondolkodás nélkül is végrehajtják
a legstresszesebb helyzetekben is, amit el tudunk képzelni.
Ugyanez vonatkozik a gyakorlás-alapú kezelésekre is.
Az első ilyen kezelés a kognitív terápia.
Ez egyfajta mentális újrakalibrálás.
Amikor a veteránok hazajönnek a háborúból,
a mentális beállítottságuk
egy roppantul veszélyes környezetre van méretezve.
Szóval, amikor ezt próbálják alkalmazni egy békés környezetben,
az gondot okoz.
Képzelt veszélyek miatt kezdenek fulladni.
Bizalmatlanok kezdenek lenni a családdal és a barátokkal szemben.
Nem igaz az, hogy nincs veszély a civil életben, mert van.
Ez csak a bekövetkezés esélye -
összehasonlítva a harccal -
nagyságrendekkel kisebb.
Soha nem tanácsoljuk a veteránoknak, hogy állítsák le az elővigyázatosságot.
Arra képezzük őket, hogy igazítsák az óvatosságot
annak függvényében, merre vannak.
Hogyha egy rossz társaságban találják magukat,
fokozzák.
Vacsora a családdal?
Lazítsanak.
Arra tanítjuk a veteránokat, hogy teljesen racionálisak legyenek,
szisztematikusan mérlegeljék az aktuális statisztikai valószínűségét annak,
hogy robbanószerekkel találkozásnak, itt a békebeli Amerikában.
Elegendő gyakorlással azok az újrakalibrálások rögződnek.
A következő az ilyen kezelésekből az expozíciós terápia,
ez egyfajta terep gyakorlat,
ami a leggyorsabb a kint bevetett tényleges kezelések közül.
Emlékeznek Carlosra?
Ezt a kezelést választottuk.
Kezdetekben, feladatokat adtunk neki,
önmagáért, kihívásokkal telit:
elmenni az élelmiszerboltba,
plázába menni, étterembe menni,
háttal ülni az ajtónak.
És kritikusan -
benne maradni ezekben a környezetekben.
Nos, először szorongott.
Oda akart ülni ahonnan beláthatja a helyiséget,
ahol menekülési útvonalat tervezhet,
ahol rögtönzött fegyverhez jut.
És el akart menni, de nem tette.
Emlékezett a tengerész kiképzésére
és túllépett a kellemetlenségeken.
Amikor ezt megcsinálta a szorongása csökkent egy kicsit,
aztán még egy kicsit és még egy kicsit,
amíg végül
újratanulta, hogyan kell nyilvános helyen ülni,
és csak jól érezni magát.
Hallgatott felvételeket a harci élményeiről,
újra és újra és újra.
Addig hallgatta azokat az emlékeket, amíg többé nem okoztak semmi szorongást.
Annyira feldolgozta az emlékeit,
hogy az agyának nem volt szüksége visszatérni hozzájuk
mikor aludt.
Mikor egy évvel azután beszéltem vele, hogy a kezelés véget ért,
azt mondta nekem:
"Doki, 43 éve ez az első alkalom,
hogy nincsenek rémálmaim."
Ez kérem más, mint kitörölni az emlékezetet.
A veteránok mindig emlékezni fognak a traumatikus élményekre,
de elég gyakorlással,
azok az emlékek nem lesznek annyira nyersek vagy fájdalmasak, mint egykoron.
Nem érzik azt, mintha csak tegnap történt volna,
és így sokkal kellemesebb itt lenniük.
De ez sokszor nehéz.
Mint bármely képzés, ez sem biztos, hogy mindenkinél működik.
Bizalmi problémák is vannak.
Sokszor megkérdeznek,
"Doki, ha nem voltál ott, hogy tudsz segíteni?"
Ami érthető.
De a visszatéréshez a civil életbe
nem olyan személyre van szükség, aki ott volt.
Nem csatatéri műveletekről kell gyakorlat hozzá,
hanem a hazatérésre kell kiképeznünk őket.
A munkám elmúlt tíz évében
részletes beszámolókat hallgattam végig
a legrosszabb élményekről, amit csak el tudnak képzelni -,
naponta.
Nem volt mindig egyszerű.
Voltak olyan időszakok, mikor úgy éreztem megszakad a szívem,
vagy csak túl sok mindent kellett lenyelnem.
De ezek a gyakorlati alapú kezelések olyan jól működnek,
hogy akármit is vesz el tőlem, sokkal többet ad vissza,
mert látom, hogy az emberek jobban lesznek.
Látom az életüket átalakulni.
Carlos már az unokáival élvezi a kirándulásokat,
amit nem volt képes a saját gyerekeivel megtenni.
Ez az, ami olyan elképesztő nekem, hogy 43 év szenvedés után,
csak tíz hét intenzív gyakorlás kellett, hogy visszakapja az életét.
És amikor beszéltünk, azt mondta nekem:
"Tudom, hogy nem kaphatom vissza azokat az éveket,
de legalább a hátralévő napjaimat a Földön
békében élhetem le."
Hozzátette: "Remélem ezek a fiatal veteránok nem várnak,
hogy segítséget kérjenek."
Én is ebben bízom.
Mert ...
az élet rövid,
és ha elég szerencsés vagy, hogy túlélj egy háborút
vagy akármilyen traumatikus élményt
tartozol magadnak egy jó élettel.
Nem szabad várnod a megfelelő kezelésekkel,
hogy megtörténjenek.
Nos, a legjobb módja a háború okozta emberi szenvedés befejezésének az,
ha nem megyünk soha háborúba.
De fajilag még nem tartunk ott.
Ott tartunk,
hogy a mentális szenvedés, amit a saját fiainknak és lányainknak okozunk azzal,
hogy harcolni küldjük őket,
enyhíthetőek.
De biztosítanunk kell, hogy a tudomány, az energiaszint és az érték,
amit abba fektetünk, hogy háborúba küldjük őket,
legalább tükröződik abban,
hogy mennyire jól készítjük fel őket a hazatérésre.
Ennyivel tartozunk nekik.
Köszönöm.
(Taps)