Vă voi prezenta o perspectivă
care va schimba percepția socială
a violenței împotriva femeilor:
agresiunea sexuală, violența în familie, abuzul în relație,
hărțuirea sexuală, abuzul sexual asupra copiilor.
Întreaga serie de probleme pe care eu le numesc pe scurt
„violență împotriva femeilor”
e privită ca o problemă a femeilor, la care unii bărbați buni
vin în ajutor, dar mie abordarea asta nu mi se pare în regulă
și n-o accept.
Nu cred că sunt probleme ale femeilor, în ajutorul cărora vin niște bărbați buni.
De fapt, voi susține că în primul rând
sunt problemele bărbaților.
(Aplauze)
În mod evident, sunt și problemele femeilor,
mulțumesc pentru aplauze, însă a considera
că violența împotriva femeilor le-ar privi doar pe femei e parte din problemă,
din mai multe motive.
Primul e că le oferă bărbaților un pretext pentru a nu-i da atenție.
Așa-i? Mulți bărbați aud expresia „problemele femeilor”
și nu mai dau atenție. Se gândesc:
„Eu sunt bărbat. Asta-i treaba fetelor.” Sau: „Asta-i treaba femeilor.”
Și mulți bărbați nici nu mai aud ce urmează
după prima propoziție.
E ca și cum în creierul nostru s-ar activa un circuit,
iar căile neurologice ne-ar muta atenția spre altceva
când auzim expresia „problemele femeilor”.
La fel se întâmplă când vorbim de „sexe”,
pentru că mulți când aud asta
cred că se referă la femei.
Ei cred că problemele sexelor sunt totuna cu problemele femeilor.
Se face confuzie în discuțiile despre sexe.
Voi ilustra confuzia asta prin analogie.
Hai să vorbim puțin despre rasă.
În Statele Unite, când auzim cuvântul „rasă”,
mulți au impresia că se referă la negri,
latino-americani, asiatici, indieni americani,
sud-asiatici, oameni din Oceania și tot așa.
Mulți când aud termenul „orientare sexuală”
cred că e vorba de homosexuali, lesbiene, bisexuali.
Și mulți când aud de sexe
cred că se referă la femei. În toate cazurile
grupul dominant nu primește atenție.
Așa-i? De parcă albii n-ar avea o identitate rasială
sau n-ar aparține unei categorii rasiale,
de parcă heterosexualii n-ar avea o orientare sexuală,
de parcă bărbații n-ar avea sex.
Asta e una din căile prin care sistemele dominante
se mențin și se reproduc,
adică grupul dominant e rareori pus să se gândească la propria dominanță,
pentru că asta e una din caracteristicile cheie
ale puterii și ale privilegiului: posibilitatea de a scăpa neanalizat,
lipsa introspecției, de fapt în bună măsură
dispariția din discurs,
când problema e în primul rând despre noi.
Este incredibil efectul acesta
în violența domestică și sexuală,
cum au fost bărbații eliminați dintr-o bună parte
a conversației despre un subiect
care se învârtește în jurul bărbaților.
Și am să vă ilustrez fenomenul
folosind tehnologia veche.
Sunt de modă veche în unele privințe.
Fac filme, lucrez cu tehnologie modernă,
dar ca educator sunt de modă veche.
Vreau să vă arăt un exercițiu
care ilustrează la nivelul structurii propoziției
cum modul în care gândim,
chiar modul în care folosim limba,
contribuie la scoaterea bărbaților din centrul atenției.
Am în vedere aici violența în familie,
dar puteți extrapola și la alte situații similare.
Ideea vine de la lingvista feministă Julia Penelope.
Începem cu o propoziție simplă:
„John a bătut-o pe Mary.”
E o propoziție bună.
„John” e subiectul. „A bătut-o” este predicatul.
„Mary” este complementul. Propoziție bună.
Trecem acum la a doua propoziție,
care spune același lucru în diateza pasivă:
„Mary a fost bătută de John.”
S-au întâmplat multe într-o singură propoziție.
De la „John a bătut-o pe Mary”
am ajuns la „Mary a fost bătută de John”.
Ne-am mutat atenția într-o singură propoziție de la John la Mary
și vedeți că John e lângă sfârșitul propoziției,
aproape să cadă de pe harta psihicului nostru.
În a treia propoziție John dispare
și avem: „Mary a fost bătută”.
Iar acum totul se reduce la Mary.
Nici nu ne mai gândim la John. Toată atenția e pe Mary.
În ultimele decenii, termenul pe care l-am folosit ca
sinonim pentru „bătută” este „maltratată”,
deci avem „Mary a fost maltratată”.
Și ultima propoziție din serie
decurge din celelalte și este:
„Mary este o femeie maltratată”.
Acum chiar identitatea lui Mary – Mary este o femeie maltratată –
este ceea ce i-a făcut John în prima propoziție.
Dar iată că John a părăsit de mult conversația.
Acum, cei care lucrăm în domeniul violenței domestice și sexuale
știm că adesea se dă vina pe victimă,
adică învinovățim persoana căreia i s-a făcut ceva,
în loc de persoana care a făcut ceva.
Întrebăm de exemplu: „De ce vorbesc femeile astea cu așa bărbați?
De ce sunt atrase de așa bărbați?
De ce se mai întorc la el? Cum era îmbrăcată la petrecere?
Ce prostie a putut face! De ce s-a dus să bea
cu grupul de bărbați în camera de hotel?”
Aste e acuzarea victimei. O facem din mai multe motive,
dar unul este că întreaga noastră structură cognitivă
e construită să acuze victima. E în subconștient.
Toată structura noastră cognitivă ne face să punem întrebări
despre femei, despre alegerile lor, despre ce fac ele,
ce gândesc sau cum se îmbracă.
Nu voi condamna oamenii care pun întrebări
despre femei, să ne înțelegem. Sunt întrebări legitime.
Dar să fie clar: punând întrebări despre Mary
nu vom reuși nicicum să oprim violența.
Trebuie să punem altfel de întrebări.
Vă dați seama unde bat, da?
Întrebările nu sunt despre Mary. Sunt despre John.
Întrebarea este, de exemplu: „De ce a bătut-o John pe Mary?”.
De ce a rămas violența în familie o mare problemă
în Statele Unite și în toată lumea?
Ce se întâmplă? De ce fac atâția bărbați abuzuri
fizice, emoționale, verbale și altele,
asupra femeilor și fetelor și bărbaților și băieților
pe care susțin că-i iubesc? Ce se întâmplă cu bărbații?
De ce sunt atâția bărbați adulți care abuzează sexual fetițe și băieței?
De ce e asta o problemă răspândită în societatea noastră
și în întreaga lume în prezent?
De ce auzim mereu
despre noi scandaluri în instituții mari
cum ar fi Biserica Catolică sau echipa de fotbal american de la Penn State
sau Cercetașii Americii? Și câte și mai câte.
Apoi în comunitățile locale din toată țara
și din toată lumea. Așa-i? Mereu se întâmplă.
Abuzul sexual al copiilor.
Ce se întâmplă cu bărbații? De ce atâția bărbați violează femei
în societatea noastră și în întreaga lume?
De ce atâția bărbați violează alți bărbați?
Ce se întâmplă cu bărbații?
Și care este rolul diverselor instituții din societate
care contribuie la formarea unor bărbați abuzivi
la cote pandemice?
Pentru că aici nu e vorba de agresori individuali.
Ar fi o înțelegere naivă a unei probleme sociale
care e mult mai profundă și sistematică.
Știți, agresorii nu sunt niște monștri
care ies pe furiș din mlaștină
și vin în oraș și-și fac de cap
și apoi se retrag înapoi în întuneric.
E o viziune foarte naivă, nu?
Agresorii sunt mult mai normali decât atât,
mai obișnuiți decât atât.
Deci întrebarea este: ce se întâmplă aici,
în societatea noastră și în lume?
Care este rolul diverselor instituții
care contribuie la formarea bărbaților abuzivi?
Ce rol joacă sistemele religioase,
mediul sportiv, pornografia,
structura familiei, economia și cum se combină toate astea?
Cum se combină cu rasa și etnicitatea?
Cum funcționează tot sistemul ăsta?
După ce începem să facem astfel de conexiuni
și ne punem întrebările astea importante,
abia atunci putem întreba: ce putem schimba,
ce anume putem face altfel?
Cum putem schimba obișnuința?
Ce putem schimba integrarea socială a băieților
și definițiile bărbăției care duc la rezultatele actuale?
Acestea sunt întrebările care trebuie puse
și lucrurile care trebuie făcute,
dar dacă ne concentrăm la nesfârșit pe ce fac femeile
și la ce se gândesc ele, în relații sau altceva,
nu vom mai ajunge acolo.
Știu că multe femei
care au încercat să semnaleze aceste probleme,
azi și ieri și mulți ani până acum,
sunt adesea condamnate pentru eforturile lor.
Li se reproșează răutăcios că lovesc în bărbați
sau că-i urăsc
sau li se spune, dezgustător și jignitor, „feminaziste”. Așa-i?
Știți ce-i asta?
Se numește „uciderea mesagerului”.
Se întâmplă pentru că femeile care iau atitudine,
care vorbesc pentru sine și pentru alte femei,
ca și pentru bărbați și băieți, trebuie să
să stea jos și să tacă, să mențină sistemul actual,
pentru că nu ne place când oamenii fac valuri.
Nu ne place când oamenii ne contestă puterea.
„Mai bine stai jos și taci”, cum ar veni.
Și slavă Domnului că femeile n-au tăcut.
Slavă Domnului că trăim într-o lume
unde există destule femei în poziții de conducere care să se opună.
Dar un rol eficient pe care îl pot juca bărbații aici
e că noi putem spune unele lucruri
pe care uneori femeile nu le pot spune
sau, mai mult, că noi putem fi auziți spunând unele lucruri
care nu pot fi auzite de la femei.
Îmi dau seama că asta e o problemă. E sexism.
Dar e adevărul. Așa că unul din lucrurile pe care le spun bărbaților
și colegilor mei, și mereu spun asta,
e că avem nevoie de mai mulți bărbați care să aibă curajul și tăria
să iasă în față și să spună lucrurile astea,
să susțină femeile și nu să fie împotriva lor,
pretinzând cumva că ar fi o bătălie
între sexe sau alte prostii.
Trăim în lume împreună.
Printre lucrurile care mă deranjează cumplit
la discursul împotriva feministelor și a celorlalți
care au militat în toată lumea
împotriva maltratării femeilor și împotriva crizei violurilor
este, cum am spus, că ele ar fi anti-bărbați.
Cum rămâne cu toți băieții care sunt grav afectați
într-un mod negativ de ceea ce-i face un bărbat adult
mamei lor sau lor înșiși sau surorilor lor?
Cum rămâne cu toți acești băieți?
Cum rămâne cu toți tinerii bărbați și băieții
care au fost traumatizați de violența bărbaților?
Știți ce? Același sistem care produce
bărbați care abuzează femei, produce și bărbați care abuzează alți bărbați.
Și dacă vrem să vorbim despre victimele
de sex masculin, hai sa vorbim.
Majoritatea victimelor de sex masculin sunt victime ale altor bărbați.
Așadar problema e și a femeilor, și a bărbaților.
Ambele sexe sunt victime ale violenței bărbaților.
Deci e în propriul nostru interes.
Și apoi majoritatea bărbaților pe care îi cunosc
au femei și fete la care țin foarte mult,
în familii și cercuri de prieteni sau altfel.
Sunt multe motive pentru care bărbații trebuie să ia atitudine.
Pare evident când o spun cu voce tare. Nu-i așa?
Activitatea mea și a colegilor mei
în mediul sportiv, în armata Statelor Unite, în școli,
constă în crearea a ceea ce numim „abordarea spectatorului”
pentru a opri violența împotriva femeilor.
Vreau doar să vă prezint esența acestei abordări,
pentru că e o schimbare fundamentală
pe lângă o mulțime de detalii,
dar esența e că, în loc să-i vedem pe bărbați ca agresori
și femeile ca victime,
sau femeile ca agresori și bărbații ca victime,
sau orice combinație posibilă...
Recurg la împărțirea pe sexe. Știu că există mai mult
decât bărbați și femei, există mai mult decât sex masculin și sex feminin.
Sunt femei agresoare
și desigur sunt bărbați victime.
E un întreg spectru.
Dar în loc să vedem lucrurile binar,
ne concentrăm pe noi toți ca „spectatori”.
Definim spectatorul ca fiind cineva care
nu e nici agresor și nici victimă în situația dată,
adică prietenii, coechipieri, colegi,
membrii familiei, cei care
nu sunt implicați direct în diada abuzului,
dar fac parte din anturajul social, familial, profesional, școlar
sau alte relații de grup cu persoanele
aflate în această situație. Ce facem?
Cum luăm atitudine? Cum ne împotrivim prietenilor?
Cum ne sprijinim prietenii? Și cum facem
să nu fim indiferenți în fața abuzurilor?
Cât despre bărbați și mediul masculin,
scopul e să-i facem pe bărbații care nu abuzează
să se opună bărbaților abuzivi.
Și când spun „abuzivi” nu mă refer doar
la bărbații care bat femei.
Nu spunem doar că un bărbat al cărui prieten
își abuzează iubita trebuie să-l oprească
în momentul atacului.
Ar fi un mod naiv de a crea o schimbare socială.
E o gamă continuă de situații în care încercăm
să facem bărbații să intervină.
De exemplu, dacă ești bărbat, cu un grup de bărbați,
și jucați poker, vorbiți, vă distrați – nici nu sunt femei de față –
și unul spune ceva sexist, înjositor
sau agresiv despre femei,
în loc să râzi și tu cu ei sau să te faci că n-ai auzit,
avem nevoie ca bărbații să spună: „Stai puțin, asta nu-i de râs.
E ca și cum ai vorbi de soră-mea.
Nu poți să glumești despre altceva?
Sau nu poți să vorbești despre altceva?
Nu-mi place cum vorbești.”
Tot așa, dacă ești alb, iar un alt alb
face un comentariu rasist, ar fi de sperat – eu unul sper! –
că albii ar opri comentariile rasiste
ale acelui alb.
Tot așa și cu heterosexismul. Dacă ești heterosexual
și tu unul nu ești agresiv sau abuziv
față de alte orientări sexuale,
dacă nu le spui nimic heterosexualilor abuzivi
atunci, într-un fel, nu este tăcerea ta
o formă de acord și complicitate?
Deci abordarea spectatorului este încercarea de-ai învăța pe oameni
să întrerupă acest proces, să ia atitudine
și să creeze un climat social
în care comportamentul abuziv să fie văzut ca inacceptabil,
nu doar pentru că e ilegal, ci pentru că e greșit
și inacceptabil social.
Și dacă reușim să facem ca bărbații
cu manifestări sexiste să-și piardă statutul social,
ca tinerii și băieții care se poartă sexist
și agresiv față de fete și femei
sau față de alți băieți și bărbați
să-și piardă statutul din cauza asta, atunci ce credeți?
Vom vedea o diminuare radicală a abuzului.
Pentru că agresorul tipic nu e bolnav și pervers.
E un tip care altfel e normal. Nu-i așa?
Printre multele lucruri extraordinare pe care le-a spus Martin Luther King
în viața lui scurtă, a fost:
„Până la urmă, ceea ne doare cel mai mult
nu sunt cuvintele dușmanilor,
ci tăcerea prietenilor.”
Până la urmă, ceea ce ne doare cel mai mult nu sunt cuvintele
dușmanilor, ci tăcerea prietenilor.
E prea multă tăcere în mediul masculin
față de continua tragedie a violenței bărbaților
împotriva femeilor și copiilor, nu-i așa?
E prea multă tăcere.
Ce spun eu e că trebuie să rupem această tăcere
și că e nevoie ca mai mulți bărbați să facă asta.
Asta-i ușor de zis, dar mai greu de făcut,
pentru că eu spun acum, dar știu că în mediul masculin
nu-i ușor pentru bărbați să se opună unul altuia.
E unul din motivele pentru care
în parte schimbarea necesară de mentalitate
constă în a înțelege nu numai că problema îi privește pe bărbați,
ci și că ține de calitățile lor de conducător.
Pentru că până la urmă responsabilitatea de a lua atitudine
în fața acestor probleme nu trebuie să cadă pe umerii
băieților mici sau adolescenților sau tinerilor din licee
sau facultăți. Trebuie să cadă pe umerii bărbaților adulți care dețin puterea.
Bărbații care dețin puterea sunt cei cărora trebuie să le cerem
să ia inițiativa în aceste probleme.
Când cineva ia atitudine în grupul său
și contestă și intervine, el sau ea
conduce de fapt grupul, nu?
Dar pe ansamblu e nevoie ca mai mulți bărbați adulți cu putere
să înceapă să acorde prioritate acestor probleme
și încă nu se întâmplă asta, așa-i?
Am fost la un dineu acum câțiva ani
– lucrez intens cu toate serviciile militare ale Statelor Unite –
am fost deci la un dineu și o femeie mi-a spus
– ea probabil se credea isteață – a spus:
„De cât timp faceți instructaje de sensibilizare
cu pușcașii marini?”
I-am spus: „Cu tot respectul,
Eu nu fac instructaje de sensibilizare cu pușcașii marini.
Coordonez un program de conducere la Infanteria Marină.”
Știu că răspunsul meu a fost cam pompos,
dar e o diferență importantă, pentru că nu cred
că de instructajele de sensibilizare avem noi nevoie.
Avem nevoie să formăm conducători, pentru că, de exemplu,
când un antrenor profesionist sau un manager al unei echipe de baseball
sau de fotbal – și lucrez mult și în acest domeniu –
face un comentariu sexist, o declarație homofobă,
un comentariu rasist, vor exista discuții
pe blogurile sportive și în emisiunile sportive de la radio.
Și unii vor spune: „Are nevoie de un instructaj de sensibilizare.”
Iar alții vor spune vor spune: „Dar mai încetați!
Asta-i corectitudine politică dusă în pânzele albe,
a făcut și el o declarație stupidă. Vedeți-vă de treabă.”
Eu susțin că n-are nevoie de instructaje de sensibilizare.
Are nevoie de instructaje de conducere,
pentru că e un conducător rău, pentru că într-o societate
cu diversitate de sex și de orientare sexuală
(Aplauze)
și diversitate rasială și etnică, dacă faci
asemenea comentarii, nu ești bun de conducător.
Dacă le putem transmite lucrurile astea
bărbaților și femeilor cu putere din societatea noastră,
la toate nivelurile de autoritate și putere din instituții,
vor fi schimbări, se va schimba
modul de a gândi al oamenilor.
De exemplu, lucrez mult
cu sportivii din colegii și universități din America de Nord.
Știm bine cum se poate preîntâmpina
violența domestică și sexuală, da?
Nu există nici o scuză pentru ca un colegiu sau o universitate
să nu aibă cursuri de prevenire a violenței sexuale și domestice
obligatorii pentru toți studenții sportivi, antrenori, administratori,
ca parte a procesului lor educațional.
Știm destul pentru a ne da seama că e ușor.
Dar știți ce ne lipsește? Conducerea.
Dar nu conducerea studenților sportivi,
ci conducerea directorului programului sportiv,
a rectorului universității, a oamenilor responsabili
de luarea deciziilor privind resursele,
de luarea deciziilor privind prioritățile din organizarea instituțiilor.
Eșecul, în cele mai multe cazuri, este al conducerii bărbaților.
Uitați-vă scandalul de la Penn State.
E lecția lecțiilor pentru abordarea spectatorului.
Au fost atât de multe situații acolo
când bărbații cu poziții puternice nu au acționat
pentru a proteja copiii, în acest caz băieți.
E absolut incredibil. Dar când analizezi,
înțelegi că sunt presiuni asupra bărbaților.
Sunt constrângeri de grup social asupra bărbaților
și de aceea trebuie să încurajăm bărbații
să învingă aceste presiuni.
Una din căile pentru a face asta e să constatăm că
pentru foarte mulți bărbați problemele astea sunt importante.
Știu asta. Lucrez cu bărbați
și am lucrat cu zeci de mii,
sute de mii de bărbați, timp de multe decenii deja.
Te sperii dacă stai să te gândești ce mulți ani.
În fine, pentru mulți bărbați problemele astea sunt dureroase,
dar numai durerea nu ajunge.
Avem nevoie de mai mulți bărbați cu curajul
cu îndrăzneala, cu tăria și cu integritatea morală
de a rupe tăcerea noastră complice și de a se împotrivi unul altuia,
de a lua atitudine de partea femeilor, nu împotriva lor.
Iar asta le-o datorăm femeilor,
fără îndoială.
Le-o datorăm și fiilor noștri.
Le-o datorăm și tinerilor bărbați din toată lumea
care se formează în medii unde n-a fost alegerea lor
să fie bărbați într-o societate unde ți se impune
ce înseamnă să fii bărbat.
Nu ei au ales.
Noi, care putem alege, avem șansa
și responsabilitatea de a le spune și lor.
Sper că, evoluând, bărbați și femei,
împreună, putem începe schimbarea
și transformarea care se va întâmpla,
astfel încât generațiile viitoare să nu întâmpine atâtea tragedii
câte avem noi în fiecare zi.
Știu că ne stă în putere. Putem face mai mult.
Vă mulțumesc foarte mult. (Aplauze)