Pre 23 godine,
kada sam imao 19 godina,
upucao sam i ubio čoveka.
Bio sam mladi diler droge
sa prgavom naravi
i poluatuomatskim pištoljem.
Ali to nije bio kraj moje priče.
Zapravo, bio je početak,
i 23 godine kasnije
postala je priča o priznanju,
izvinjenju i iskupljenju.
Ali se nije dogodilo na način
na koji biste mogli da zamislite.
Te stvari su se dogodile u mom životu
na način koji je bio iznenađujuć
posebno za mene.
Kao mnogi od vas,
odrastajući, bio sam cenjen i uzoran učenik,
sa stipendijom
i snovima da postanem doktor.
Ali su stvari dramatično krenule loše
kada su mi se roditelji rastali
i na kraju razveli.
Sami događaji su prilično jednostavni.
Sa 17 godina
upucan sam tri puta
dok sam stajao na uglu mog bloka u Detroitu.
Prijatelj me je odvezao u bolnicu.
Doktori su izvukli metke,
zašili me
i poslali me nazad u isti kraj gde sam upucan.
Kroz ovo teško iskustvo,
niko me nije zagrlio,
niko me nije posavetovao,
niko mi nije rekao da ću biti dobro.
Niko mi nije rekao da ću živeti u strahu,
da ću postati paranoičan
ili da ću reagovati hiperagresivno
na to što sam upucan.
Niko mi nije rekao da ću jednog dana
postati osoba iza obarača.
Četrnaest meseci kasnije
u 2 ujutru,
ispucao sam metak
koji je izazvao čovekovu smrt.
Kada sam ušao u zatvor,
bio sam ogorčen, besan, povređen.
Nisam hteo da preuzmem odgovornost.
Krivio sam svakoga, od roditelja
do čitavog sistema.
Racionalizovao sam svoju odluku da pucam
jer u kraju odakle potičem
bolje je da pucate
nego budete upucani.
Dok sam sedeo u hladnoj ćeliji,
osećao sam se bespomoćno,
nevoljeno i napušteno.
Osećao sam da nikoga nije briga
i reagovao sam
sa negodovanjem prema svom zatočeništvu.
Onda sam osetio kako tonem
sve dublje i dublje u nevolju.
Vodio sam prodavnicu na crnoj berzi,
zelenašio sam
i prodavao drogu koja je ilegalno krijumčarena
u zatvor.
Zapravo sam postao
ono što bi upravnik popravnog doma u Mičigenu nazvao
"najgori od najgorih."
Zbog moje aktivnosti,
bačen sam u samicu
na sedam i po godina
od svog zatočeništva.
Kada pomislim na to, samica je
jedno od najnehumanijih i varvarskih mesta
u kojima se možete naći,
ali ja sam se tamo našao.
Jednog dana, dok sam bio u ćeliji
stražar je došao i doneo mi poštu.
Pogledao sam nekoliko pisama
pre nego što sam pogledao pismo
koje je imalo izobličen rukopis mog sina na sebi.
I kad god bih dobio pismo od sina,
bilo je kao zrak svetla
u najmračnijem mestu u kom se možete zamisliti.
Tog naročitog dana, otvorio sam pismo,
i velikim slovima je napisao:
"Mama mi je rekla zašto si u zatvoru:
ubistvo."
Rekao je: "Tata, ne ubijaj.
Isus posmatra šta radiš. Moli Mu se."
Nisam bio religiozan u to vreme,
niti sam sad,
ali bilo je nešto toliko duboko
u rečima mog sina.
Učinilo je da ispitam stvari u svom životu
koje nisam uzeo u obzir.
To je bio prvi put u mom životu
da sam zapravo pomislio na činjenicu
da me sin vidi kao ubicu.
Seo sam nazad na svoj ležaj
i razmislio o nečemu što sam pročitao
kod Platona
gde je Sokrat rekao u "Odbrani Sokratovoj"
da neistraženi život nije vredan življenja.
U tom momentu preobražaj je počeo.
Ali nije došao lako.
Jedna stvar koju sam shvatio,
koja je bila deo preobražaja,
je da su postojale četiri ključne stvari.
Prva stvar je da
sam imao sjajne mentore.
Znam da neki od vas verovatno misle,
kako sam našao dobre mentore u zatvoru?
Ali u mom slučaju,
neki od mojih mentora
koji su služili doživotne kazne su bili
jedni od najboljih ljudi koji su ikada ušli u moj život,
jer su me primorali da se iskreno zagledam u svoj život,
i primorali su me da dam sebi izazov
o donošenju svojih odluka.
Druga stvar je bila književnost.
Pre nego što sam otišao u zatvor,
nisam znao da postoji toliko briljantnih
crnih pesnika, autora i filozofa,
a imao sam veliku sreću
da se upoznam sa autobiografijom Malkoma Iksa,
i razbila je svaki stereotip koji sam imao o sebi.
Treća stvar bila je porodica.
19 godina, moj otac je stajao na mojoj strani
sa nepotresnom verom
jer je verovao da imam ono što treba
da se moj život izokrene.
Takođe sam upoznao izvanrednu ženu
koja je sada majka mog dvogodišnjeg sina Sekua
i naučila me je kako da volim sebe
na zdrav način.
Poslednja stvar bila je pisanje.
Kada sam dobio pismo od sina,
počeo sa da pišem dnevnik
o stvarima koje sam iskusio u detinjstvu
i u zatvoru
i to je otvorilo moj um
za ideju o ispaštanju.
Ranije tokom mog zatočeništva primio sam
pismo od jedne od rođaka moje žrtve
i u tom pismu
rekla mi je da mi oprašta
jer je shvatila da sam mlad momak
koji je bio zloupotrebljen
i koji je prošao kroz nevolje
i napravio niz loših odluka.
To je bio prvi put u mom životu
da sam se ikada osetio otvoreno da oprostim sebi.
Jedna od stvari
koje su se desile nakon iskustva su
da sam mislio o drugim muškarcima
koji su zatočeni zajedno sa mnom
i koliko sam želeo da to podelim sa njima.
Stoga sam počeo da razgovaram sa njima
o nekim od njihovih iskustava
i bio sam ophrvan kada sam shvatio
da je većina njih došla iz istih nasilnih okruženja
i većina njih je želela pomoć i želeli su da preokrenu to
ali nažalost sistem
koji trenutno drži 2,5 miliona ljudi u zatvoru
je stvoren da čuva
umesto da rehabilituje i transformiše.
Stoga sam odlučio u svojoj glavi
da ako ikada budem pušten iz zatvora
da ću uraditi sve što je u mojoj moći
da pomognem da se to promeni.
2010. godine izašao sam iz zatvora,
po prvi put nakon dve decenije.
Zamislite sad, ako ćete,
Freda Kremenka kako ulazi u epizodu
"Džetsonovih".
Tako nekako je moj život izgledao.
Po prvi put sam se izložio internetu,
društvenim mrežama,
kolima koji govore poput KITT-a iz serije "Najt Rajder".
Ali stvar koja me je najviše fascinirala
bila je mobilna tehnologija.
Kada sam otišao u zatvor
naši telefoni su bili ovoliko veliki
i trebalo je dvoje ljudi da ih nosi.
Zamislite kako je bilo kada sam prvi put uzeo
moj mali Blekberi
i počeo da učim kako da šaljem poruke.
Interesantna stvar je da ljudi oko mene
nisu shvatali da nemam pojma
šta sve te skraćenice u porukama znače,
poput LOL, OMG, LMAO,
dok jednog dana nisam vodio prepisku
sa jednim od svojih prijatelja preko poruke
i pitao ga da uradi nešto a on mi je odgovorio sa "K".
Pitao sam "Šta je K?",
a on je odgovorio: "K je okej."
Pitao sam se
"Šta je pobogu sa K?"
Odgovorio sam mu sa upitnikom.
Rekao je: "K = okej."
Otkucao sam mu: "FU." (Smeh)
A onda je odgovorio i pitao me je
zašto ga psujem.
rekao sam "LOL FU",
kada sam konačno shvatio.
(Smeh)
Danas, tri godine kasnije
prilično se dobro držim.
Vodim udruženje sa Medijskom laboratorijom MIT-ja.
radim za fantastičnu kompaniju po imenu BMe,
predajem na Univerzitetu u Mičigenu,
ali je tu velika borba
jer shvatam da postoji mnogo
muškaraca i žena koji se vraćaju kuči
a koji neće moći sebi da priušte te prilike.
Bio sam blagosloven da radim
sa nekim neverovatnim muškaracima i ženama,
pomažući drugima da ponovo uđu u društvo,
i jedan od njih je moj prijatelj po imenu Kalvin Evans.
Odslužio je 24 godine za zločin koji nije počinio.
Ima 45 godina. Trenutno je polaznik koledža.
Jedna od stvari o kojima smo govorili
su tri stvari koje smatram važnim
u svom ličnom preobražaju,
a prva stvar je priznanje.
Morao sam da priznam da sam povredio druge.
Morao sam da priznam i da sam bio povređen.
Druga stvar je izvinjenje.
Morao sam da se izvinim ljudima koje sam povredio.
Iako nisam očekivao da će oni to prihvatiti,
bilo je važno to uraditi jer je to bilo ispravno.
Morao sam da se izvinim i sebi.
Treća stvar je pokajanje.
Za mene, pokajanje je značilo
vraćanje u zajednicu
i rad sa rizičnom omladinom
koji su bili na istom putu,
ali i pomirenje sa sobom.
Kroz svoje iskustvo u zatočeništvu,
jedna od stvari koje sam otkrio je ovo:
većina muškaraca i žena
koji su zatočeni mogu da se iskupe
i činjenica je da će se
90 posto muškaraca i žena koji su zatočeni
u jednom trenutku vratiti u zajednicu
i imaćemo ulogu u određivanju koja vrsta
muškaraca i žena se vraća u našu zajednicu.
Moja želja danas je
da ćemo prihvatiti
empatičniji pristup
prema tome kako rešavamo grupno zatočeništvo,
da ćemo se rešiti
mentaliteta po principu zaključaj ih i baci ključ,
jer je dokazano da to ne funkcioniše.
Moje putovanje je jedinstveno,
ali ne mora da bude tako.
Svako može da se preobrazi
ako stvorimo prostor da se to desi.
Ono što vas pitam danas
je da zamislite
svet gde muškarci i žene
nisu taoci svoje prošlosti,
gde vas prestupi i greške
ne određuju do kraja vašeg života.
Ja mislim da kolektivno možemo da stvorimo tu stvarnost
i nadam se da vi isto tako smatrate.
Hvala vam.
(Aplauz)