Fiul meu și iPhone-ul s-au născut la interval de trei săptămâni
în iunie 2007.
În timp ce „părinții” adoptivi stăteau la coadă afară,
așteptând să pună mâna pe acest gadget nou și uimitor,
eu eram blocată acasă cu mâinile pline de altceva
care trimitea notificări constante -
(Râsete)
un biet bebeluș cu colici
care adormea doar într-un cărucior în mișcare, într-o liniște totală.
Fără exagerare, mergeam pe jos între 16 și 24 de kilometri zilnic,
și surplusul de greutate a dispărut.
Partea asta era super.
Dar, Doamne, ce mă mai plictiseam.
Înainte de maternitate, eram o jurnalistă
care a dat fuga când s-a prăbușit Concorde.
Am fost unul dintre primii oameni în Belgrad
când a avut loc o revoluție în Serbia.
Acum eram epuizată.
Mersul pe jos a continuat săptămâni întregi.
Abia după trei luni s-a schimbat ceva.
Pe când „loveam” trotuarul,
mintea mea a început și ea să colinde.
Am început să-mi imaginez ce aș face când voi dormi cu adevărat din nou.
Colicile au dispărut,
iar eu am primit, în sfârșit, un iPhone
și am pus în practică toate acele ore de hoinărit.
Mi-am creat slujba ideală ca gazdă a unei emisiuni radio publice.
Nu mai era vorba despre a goni în zonele de război,
dar mulțumită noului meu smartphone,
puteam fi și mamă și jurnalist.
Puteam fi și la locul de joacă și pe Twitter în același timp.
Mda, ei bine, când m-am gândit la asta,
când a apărut tehnologia și a preluat controlul,
atunci m-am lovit de un zid.
Vreau să vă imaginați asta:
ții în mână un podcast și trebuie să demonstrezi
că merită să investești prețioșii dolari de la postul public de radio în tine
Țelul meu era să-mi cresc audiența de zece ori.
Așa că, într-o zi, m-am așezat să-mi vină niște idei,
așa cum faceți și voi,
dar eram un teren arid.
E diferit de blocajul scriitorului, nu-i așa?
Nu era de parcă ar fi fost ceva acolo, așteptând să fie dezgropat.
Nu era absolut nimic.
Așa că am început să recapitulez:
Când am avut ultima oară o idee bună?
Da, pe când împingeam nenorocitul de cărucior.
Acum toate pauzele de peste zi erau umplute de telefon.
Verificam titlurile de ziar în timp ce îmi așteptam latte-ul.
Îmi actualizam calendarul în timp ce stăteam pe canapea.
Mesajele transformau fiecare clipă liberă
într-o șansă de a le arăta colegilor și soțului meu drag
ce persoană sensibilă eram,
sau cel puțin era o șansă să găsesc o altă canapea perfectă
pentru pagina mea de pe Pinterest.
Mi-am dat seama că nu mă plictiseam niciodată.
Și, oricum, nu se plictisesc doar oamenii plictisitori?
Apoi am început să mă-ntreb:
Ce se întâmplă de fapt cu noi când ne plictisim?
Sau, mai important: Ce se întâmplă cu noi dacă nu ne plictisim niciodată?
Și ce s-ar întâmpla dacă am scăpa cu totul de această emoție umană?
Am început să vorbesc cu cercetători în neurologie și psihologi cognitivi,
iar ce-mi spuneau ei era fascinant.
Se pare că atunci când ne plictisim,
activăm o rețea din creier numită „rețeaua standard”.
Deci, corpul nostru merge pe pilot automat în timp ce împăturim rufele
sau mergem pe jos la serviciu,
dar, de fapt, atunci creierul devine ocupat cu adevărat.
Iată-l pe cercetătorul în domeniul plictisului, Dr. Sandi Mann.
(Audio) Dr. Sandi Mann: Când începi să visezi cu ochii deschiși
și-ți lași mintea să cutreiere,
începi să gândești dincolo de conștient puțin,
în inconștient puțin,
ceea ce permite să se realizeze un alt fel de conexiuni.
De fapt, e chiar extraordinar.
Manoush Zomorodi: Cu adevărat extraordinar, nu?
Acesta e creierul meu văzut cu fMRI,
și am aflat că în rețeaua standard facem legătura între idei disparate,
ne rezolvăm unele dintre cele mai sâcâitoare probleme
și facem ceva numit „planificare autobiografică”.
Asta e atunci când privim în urmă la viața noastră,
vedem momentele importante, creăm o istorie personală,
iar apoi ne fixăm obiective
și ne gândim la pașii pe care trebuie să-i facem ca să le atingem.
Dar acum ne relaxăm pe sofa în timp ce acutalizăm un Google Doc
sau răspundem la un email.
Îi spunem „să ne facem treaba”,
dar iată ce spune cercetătorul neurolog Dr. Daniel Levitin
că facem de fapt.
(Audio) Dr. Daniel Levitin: De câte ori vă concentrați pe altceva,
creierul trebuie să facă o trecere neurochimică
care folosește toți nutrienții din creier pentru a realiza asta.
Așadar, dacă încerci să faci mai multe lucruri deodată,
știți și voi, când faci patru sau cinci lucruri deodată,
de fapt nu faci patru sau cinci lucruri deodată,
deoarece creierul nu funcționează așa.
În schimb, treci rapid de la un lucru la următorul,
epuizând rezervele neuronale.
(Audio) MZ: Treci, treci, treci, folosești glucoză, glucoză, glucoză.
(Audio) DL: Ai perfectă dreptate, și avem o rezervă limitată.
MZ: Acum un deceniu, la lucru ne concentram pe altceva
din trei în trei minute.
Acum o facem tot la 45 de secunde
și o facem cât e ziua de lungă.
Omul obișnuit își verifică email-ul de 74 de ori pe zi,
și-și schimbă activitatea pe calculator
de 566 de ori pe zi.
Am aflat toate astea vorbind cu o profesoară de informatică,
Dr. Gloria Mark.
(Audio) Dr. Gloria Mark: Am aflat că atunci când oamenii sunt stresați,
au tendința să se concentreze pe altceva rapid.
Destul de ciudat, am mai aflat că,
cu cât o persoană doarme mai puțin,
cu atât e mai probabil să-și verifice Facebook-ul.
Așadar, suntem în acest cerc vicios, obișnuit.
MZ: Dar ar putea fi întrerupt acest cerc?
Ce s-ar întâmpla dacă am face-o?
Poate ascultătorii mei m-ar putea ajuta să aflu.
Ce-ar fi dacă am valorifica acele întreruperi zilnice?
Ne-ar putea ajuta să ne impulsionăm creativitatea?
Am numit proiectul: „Plictisit și deștept”.
Și m-am așteptat ca vreo 200 de oameni să intre-n joc,
dar au început să se înscrie mii de oameni.
Și mi-au spus că motivul pentru care o făceau
era pentru că erau îngrijorați că relația cu telefonul lor
ajunsese să fie... „dependență reciprocă”, să zicem.
(Audio) Bărbat: Relația dintre un bebeluș și ursulețul lui de jucărie
sau dintre un bebeluș și suzeta lui
sau un bebeluș care vrea să fie legănat de mama lui
când s-a săturat să fie ținut de un străin -
(Râsete)
aceasta e relația dintre mine și telefonul meu.
(Audio) O femeie: Mă gândesc la telefonul meu ca la un instrument electric:
foarte util, dar periculos dacă nu-l manevrez corect.
(Audio) Femeia 2: Dacă nu sunt foarte atentă,
brusc o să-mi dau seama că am pierdut o oră
făcând ceva complet stupid.
MZ: OK, dar ca să măsurăm orice îmbunătățire,
avem nevoie de date, nu-i așa?
Pentru că asta facem în prezent.
Ne-am făcut parteneri cu niște aplicații care să măsoare cât timp
petrecem pe telefon zilnic.
Dacă vă gândiți că e ironic
că am rugat oamenii să-și descarce altă aplicație
ca să petreacă mai puțin timp pe telefon:
da, dar trebuie să-i întâlnești pe terenul lor.
(Râsete)
Așa că înainte de săptămâna provocării,
petreceam în medie două ore pe zi pe telefon
și 60 de verificări,
știți, ca o verificare rapidă, oare am primit un email nou?
Iată ce Tina, o elevă de la Colegiul Bard,
a descoperit despre ea însăși.
(Audio) Tina: Până acum am petrecut
între 150 și 200 de minute pe telefon pe zi,
și mi-am verificat telefonul între 70 și 100 de ori pe zi.
E chiar îngrijorător,
deoarece e atât de mult timp pe care l-aș fi putut petrece
făcând ceva mai productiv, mai creativ, mai concentrat pe mine,
pentru că atunci când sunt pe telefon, nu fac nimic important.
MZ: La fel ca Tina, oamenii au început să-și analizeze comportamentul.
Se pregăteau pentru săptămâna provocării.
Iar în acea zi de luni,
au primit instrucțiuni în inbox-ul lor,
un experiment pe care să-l facă.
Prima zi:
„Pune-l în buzunar.”
Lasă telefonul din mână.
Vezi dacă poți scăpa de reflexul de a-l verifica cât e ziua de lungă,
doar pentru o zi.
Iar dacă acest lucru pare ușor,
atunci nu l-ați încercat.
Iat-o pe ascultătoarea Amanda Itzko.
(Audio) Amanda Itzko: Nu mai pot de nerăbdare.
Mă simt puțin aiurea
pentru că am observat că îmi verific telefonul
și când merg dintr-o cameră în alta,
când mă urc în lift
și chiar - iar asta e partea pe care mi-e rușine
să o spun cu voce tare -
în mașină.
MZ: Hopa!
Mda, ei bine, așa cum aflat Amanda,
acest sentiment de nerăbdare nu e vina ei, de fapt.
Tocmai acest comportament trebuie să-l inducă tehnologia.
(Râsete)
Adevărat, nu-i așa?
Iată-l pe Tristan Harris, fost designer la Google.
(Audio) Tristan Harris: Dacă sunt Facebook sau Netflix sau Snapchat,
am literalmente o mie de ingineri
a căror sarcină e să vă facă să fiți și mai atenți.
Sunt foarte bun la asta
și nu vreau să vă opriți vreodată.
Directorul General Executiv de la Netflix a spus recent:
„Cei mai mari rivali ai noștri sunt Facebook, You Tube și somnul”.
Există un milion de lucruri care să beneficieze de atenția ta,
dar se dă un război pentru a o câștiga.
MZ: Știți sentimentul:
acel episod uimitor din „Transparent” se termină
și începe următorul,
iar tu ești ceva de genul: OK, bine, o să stau să-l văd și pe ăsta.
Sau bara de evoluție de la LinkedIn arată că mai ai puțin
și o să ai profilul perfect,
așa că mai adaugi câteva date personale.
Așa cum mi-a spus odată un designer UX:
singurii care se referă la clienții lor ca „utilizatori”
sunt traficanții de droguri și specialiștii în tehnologie.
(Râsete)
(Aplauze)
Și utilizatorii, după cum știm, valorează mulți bani.
Iată-l pe autorul și fostul manager de produs Facebook,
Antonio García Martínez.
(Audio) Antonio García Martínez: Se spune că, dacă un produs e gratuit,
atunci tu ești produsul; atenția ta este produsul.
Dar cât valorează atenția ta?
Adică, de câte ori încarci o pagină,
nu doar pe Facebook sau orice aplicație,
instantaneu are loc o licitație, de miliarde de ori pe zi,
pentru cât anume costă acea afișare a anunțului.
MZ: Apropo, omul obișnuit va petrece doi ani din viața sa
pe Facebook.
Înapoi la săptămâna provocării.
Imediat am văzut cum se ivește puțină creativitate.
Iat-o pe newyorkeza Lisa Alpert.
(Audio) Lisa Alpert: Eram plictisită, cred.
Așa că m-am uitat brusc la scările care duceau până sus în gară,
și m-am gândit, știi,
tocmai am coborât scările astea dar aș putea merge înapoi sus
și apoi să cobor din nou, să fac puțin cardio.
Așa am și făcut,
iar apoi mai aveam puțin timp, așa că am făcut asta iar și iar,
și am făcut-o de 10 ori.
Și am făcut un antrenament cardio complet.
M-am urcat în trenul R simțindu-mă epuizată,
dar, uau, asta nu mi-a trecut prin minte.
Cum e posibil asta?
(Râsete)
MZ: Am aflat că creativitatea are sensuri diferite pentru oameni diferiți.
(Râsete)
Dar toți au considerat ziua a treia a provocării ca fiind cea mai grea.
Se numea „Șterge aplicația”.
Ștergeți aplicația aceea - știți voi care;
cea care vă absoarbe mereu -
ștergeți-o din telefon,
chiar și numai pentru o zi.
Am șters jocul Două puncte și aproape am plâns.
(Râsete)
Da, cei ce joacă Două puncte știu despre ce vorbesc.
Dar suferința mea era în companie bună.
(Audio) Bărbat 2: Sunt Liam din Los Angeles,
și am șters Twitter, Facebook, Instagram, Tumblr, Snapchat și Vine
din telefon
dintr-o lovitură.
Și la început a fost o experiență stânjenitor de emoționantă.
Părea ciudat de stingher să mă uit la acel ecran
fără notificări noi.
Dar chiar mi-a plăcut să hotărăsc pentru mine
când să mă gândesc la, sau să accesez rețelele mele sociale,
să nu îi dau telefonului meu puterea de a decide pentru mine.
Așa că îți mulțumesc.
(Audio) Femeia 3: A fost foarte trist să șterg Twitter,
și simt că poate, în ultimul an în care am fost pe Twitter,
am devenit dependentă de el,
iar provocarea „Plictisit și deștept” m-a făcut să realizez acest lucru.
După o scurtă perioadă cu un sentiment oribil de sevraj,
ca o durere de cap de la lipsa de cafeină,
acum mă simt minunat.
Am luat o cină minunată cu familia mea
și sper să continui această utilizare structurată a acestor unelte puternice.
(Audio) Femeia 4: Nu am acel sentiment de vinovăție
pe care-l am când știu că pierd timp pe telefon.
Poate va trebui să încep să-mi dau provocări și memento-uri din astea
în fiecare dimineață.
MZ: Vreau să spun că, da, era un progres.
Abia așteptam să văd ce vor arăta cifrele
la sfârșitul acela de săptămână.
Dar când au intrat datele,
s-a dovedit că am renunțat, în medie,
doar la șase minute -
din 120 de minute pe zi de stat pe telefon
la 114.
Mda. Mare tărăboi.
M-am întors la cercetători simțindu-mă cam deprimată,
iar ei au râs de mine
și mi-au spus că a schimba comportamentul oamenilor
într-o perioadă atât de scurtă
era ridicol de ambițios,
și că ce am realizat este, de fapt, mult peste ceea ce am crezut că era posibil.
Deoarece mai importante decât cifrele erau poveștile oamenilor.
Simțeau că au putere.
Telefoanele lor au fost transformate
din conducători
înapoi în instrumente.
De fapt, am considerat foarte contrariant ceea ce spuneau tinerii.
Unii mi-au spus
că nu recunoșteau unele dintre emoțiile
pe care le-au simțit în săptămâna provocării
deoarece, dacă stai să te gândești,
dacă n-ai cunoscut viața fără conectivitate,
poate n-ai cunoscut niciodată plictisul.
Și ar putea exista consecințe.
Cercetătorii de la USC au descoperit - îi studiază pe adolescenții
care sunt pe rețea de socializare când vorbesc cu prietenii lor
sau când își fac temele,
și după doi ani sunt mai puțin creativi și imaginativi
în privința viitorului lor personal
și rezolvarea problemelor sociale, precum violența din cartierele lor.
Și chiar avem nevoie ca generația următoare
să se poată concentra pe probleme mari:
schimbarea climei, discrepanța economică,
diferențele culturale enorme.
Nu e de mirare că Directorii Executivi dintr-un studiu IBM
au catalogat creativitatea drept competența numărul unu de leadership.
OK, iată vestea bună:
La final, 20.000 de oameni au participat la „Plictisit și deștept”
în acea săptămână.
90% au redus din minute.
70% au avut mai mult timp să se gândească.
Oamenii mi-au spus că au dormit mai bine.
Se simțeau mai fericiți.
Mesajul meu favorit a fost de la un tip ce spunea că se simțea de parcă s-a trezit
dintr-o hibernare mentală.
Niște date personale și puțină neuroștiință
ne-au permis să fim offline puțin mai mult,
iar puțină plictiseală ne-a dat claritate
și i-a ajutat pe unii din noi să ne fixăm niște țeluri.
Adică, poate conectivitatea constantă
nu va mai fi cool în câțiva ani.
Dar, între timp, a învăța oamenii, în special copiii,
cum să folosească tehnologia ca să-și îmbunătățească viața
și să se autoregleze,
trebuie să fie parte din educația digitală.
Așadar, data viitoare când vă verificați telefonul,
amintiți-vă că dacă nu vă decideți cum să folosiți tehnologia,
platformele o vor face în locul vostru.
Și întrebați-vă:
Ce caut eu de fapt?
Deoarece dacă e să-ți verifici e-mailul, e în regulă - fă-o și gata.
Dar dacă e ca să te distragă de la a face munca grea
care vine cu gândirea mai profundă,
ia o pauză,
uită-te pe fereastră
și fii convins că dacă nu faci nimic,
ești, de fapt, sinele tău cel mai productiv și creativ.
Poate pare ciudat și incomod la început,
dar plictiseala chiar poate duce la genialitate.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)