Kad mani aicināja uzstāties, es izlēmu,
ka tas par, ko tiešām vēlos runāt, ir mans draugs Ričards Fainmens.
Es biju viens no dažiem laimīgajiem, kuriem patiešām izdevās viņu iepazīt
un baudīt viņa klātbūtni.
Es pastāstīšu par Ričardu Fainmenu, ko pazinu es.
Šeit noteikti ir arī citi, kas varētu pastāstīt
par Ričardu Fainmenu, ko pazina viņi, un tas būtu citādāks Fainmens.
Ričards Fainmens bija ļoti sarežģīts cilvēks.
Viņš bija ļoti, ļoti daudzpusīgs cilvēks.
Galvenokārt viņš, protams, bija ļoti, ļoti, ļoti liels zinātnieks.
Viņš bija aktieris. Jūs redzējāt viņa aktierspēli.
Arī man palaimējās atrasties šajās lekcijās,
augšā, balkonā.
Tās bija fantastiskas.
Viņš bija filozofs;
viņš spēlēja bungas;
viņš bija izcils skolotājs.
Ričards Fainmens bija arī šovmenis,
milzīgs šovmenis.
Viņš bija skaļš, nekaunīgs.
Viņā bija papilnam mačisma, tāda kā mačo tipa izrādīšanās.
Viņam ļoti patika intelektuālas cīņas.
Viņam piemita milzonīgs ego.
Tomēr šim vīram kaut kā
atradās vieta arī citiem.
Ar to es domāju vietu, kas manā gadījumā...
es nevaru runāt par nevienu citu, taču manā gadījumā
pietiekami daudz vietas vēl vienam lielam ego.
Labi, ne tik lielam kā viņa,
bet diezgan lielam.
Es vienmēr jutos labi kopā ar Diku Fainmenu.
Ar viņu būt kopā vienmēr bija jautri.
Viņš man vienmēr lika justies gudram.
Kā gan tāds cilvēks var likt tev justies gudram?
Kaut kā viņš to spēja.
Viņš lika man justies gudram, lika just, ka viņš ir gudrs.
Viņš lika just, ka mēs esam gudri
un abi kopā varam atrisināt jebkuru problēmu.
Patiesībā mēs dažreiz kopā strādājām pie fizikas.
Mēs nekad nenopublicējām kopīgu zinātnisku rakstu,
bet mums gāja ļoti jautri.
Viņam patika uzvarēt,
uzvarēt šajās mačo spēlītēs, ko reizēm spēlējām –
viņš tās spēlēja ne tikai ar mani, bet ar visvisādiem cilvēkiem –,
viņš gandrīz vienmēr uzvarēja.
Bet kad viņš neuzvarēja, kad viņš zaudēja,
viņš smējās un izskatījās to izbaudām tik pat ļoti
kā uzvaras.
Es atceros, ka reiz viņš man stāstīja
par joku, ko studenti ar viņu izspēlēja.
Šķiet, tā bija viņa dzimšanas diena –
viņi viņu aizveda pusdienās
uz sviestmaižu tirgotavu Pasadīnā.
Tā varbūt vēl joprojām strādā, nezinu.
Tās lepnums bija slavenību sviestmaizes.
Tur varēja dabūt Merilinas Monro sviestmaizi,
varēja dabūt Hamfrija Bogarta sviestmaizi.
Studenti tur ieradās iepriekš
un sarunāja, ka visi pasūtīs Fainmena sviestmaizes.
Viens pēc otra viņi nāca un pasūtīja Fainmena sviestmaizes.
Fainmenam patika šis stāsts.
Viņš man to stāstīja un bija ļoti laimīgs, un smējās.
Kad viņš pabeidza stāstu, es viņam teicu:
„Dik, interesanti, kāda būtu atšķirība
starp Fainmena un Saskinda sviestmaizi.”
Bez nekādas vilcināšanās viņš atbildēja:
„Tās abas būtu visai vienādas.
Vienīgā atšķirība, ka Saskinda sviestmaizē būtu daudz vairāk šķiņķa”,
ar „šķiņķi” domājot sliktu aktiermākslu.
(Smiekli)
Gadījās, ka es todien biju ļoti asprātīgs
un teicu: „Jā, bet daudz mazāk desas [ar nozīmi – muļķību].”
(Smiekli)
Patiesībā –
patiesībā Fainmena sviestmaizē
bija papilnam „šķiņķa”,
bet ne kripatiņas „desas”.
Tas, ko Fainmens vairāk par visu neieredzēja,
bija intelektuāla augstprātība –
samākslotība,
viltus izsmalcinātība, žargons.
Es atceros kādu reizi 80. gadu vidū,
Diks, es un Sidnijs Kolemens pāris reizes tikāmies Sanfrancisko,
kāda ļoti bagāta vīra mājā uz pusdienām.
Pēdējoreiz, kad bagātais vīrs mūs uzaicināja,
viņš uzaicināja arī pāris filozofu.
Šie puiši bija prāta filozofi.
Viņu specialitāte bija apziņas filozofija.
Viņi mētājās ar visa veida žargonu.
Es cenšos atcerēties vārdus –
„monisms”, „duālisms”, kategorijas, cik uziet.
Es nezināju, ko visas šīs lietas nozīmē, un Diks arī ne, tāpat arī Sidnijs.
Par ko tad mēs runājām?
Par ko gan var runāt, runājot par prātu?
Viena acīmredzama lieta, par ko runāt –
vai mašīnai var piemist saprāts?
Vai iespējams uzbūvēt mašīnu,
kas domā kā cilvēks, kam piemīt apziņa?
Mēs sēdējām un runājām par to, mēs, protams, tā arī neatradām atbildi.
Bet probēma ar filozofiem
ir tā, ka viņi filozofē,
kad viņiem vajadzētu zinātņofēt.
Tas galu galā ir zinātnisks jautājums.
Dika Fainmena klātbūtnē šāda rīcība bija ļoti, ļoti bīstama.
(Smiekli)
Fainmens viņiem to ļāva izbaudīt, abas lodes, tieši starp acīm.
Tas bija brutāli, tas bija smieklīgi, tas bija tik smieklīgi!
Bet tas bija ļoti brutāli.
Viņš viņus patiešām nolika pie vietas.
Taču apbrīnojamā kārtā –
Fainmens devās prom mazliet agrāk,
viņš nejutās īpaši labi, tāpēc viņš devās prom mazliet agrāk,
un mēs ar Sidniju palikām ar šiem diviem filozofiem.
Apbrīnojamā kārtā šie puiši bija spārnos.
Viņi bija tik laimīgi!
Viņi bija satikuši diženu vīru;
viņi bija saņēmuši diženā vīra norādes;
viņiem bija gājis ļoti jautri,
viņu sejām tiekot iegrūstām dubļos,
un tas bija kaut kas īpašs.
Es sapratu, ka Fainmenā ir kaut kas neparasts
pat tad, kad viņš darīja to, ko darīja.
Diks – viņš bija mans draugs, es viņu saucu par Diku –,
starp Diku un mani pavisam noteikti bija saikne.
Es domāju, starp mums pastāvēja īpaša saikne.
Mēs patikām viens otram, mums patika līdzīgas lietas.
Man arī patika tādas pašas intelektuālas mačo spēles.
Dažreiz uzvarēju es, lielākoties uzvarēja viņš,
bet mēs abi tās izbaudījām.
Un kādā brīdī Diks sāka uzskatīt,
ka mūsu personības ir savā ziņā līdzīgas.
Nedomāju, ka viņam bija taisnība.
Domāju, vienīgā līdzība starp mums
ir tā, ka mums abiem patika runāt par sevi.
Bet viņš par šo bija pārliecināts.
Šis vīrs bija neticami zinātkārs.
Viņš vēlējās saprast, kas tas ir un kāpēc tā ir,
ka mums ir šī jocīgā saikne.
Kādu dienu mēs pastaigājāmies.
Mēs bijām Francijā, Lezušā.
Tas bija kalnos, 1976. gadā.
Mēs bijām kalnos, un Fainmens man teica: „Leonardo...”
Viņš sauca mani par Leonardo,
jo mēs bijām Eiropā un viņš praktizēja savu franču valodu.
(Smiekli)
Tātad viņš teica: „Leonardo,
vai bērnībā tu biji tuvāks ar savu māti vai tēvu?”
Es atbildēju: „Mans īstais varonis bija tēvs.
Viņš bija strādnieks
ar piecu klašu izglītību.
Viņš bija meistars mehānikā un iemācīja man strādāt ar darbarīkiem.
Viņš man iemācīja daudz ko par mehānismiem.
Viņš pat man iemācīja Pitagora teorēmu.
Viņš to nesauca par hipotenūzu,
Viņš to sauca par „īsāko attālumu”.
Fainmena acis iepletās.
Viņš iedegās kā lampiņa.
Viņš teica, ka būtībā viņam esot bijušas
tādas pašas attiecības ar savu tēvu.
Patiesībā viņš savulaik uzskatījis,
ka, lai būtu labs fiziķis,
ir ļoti svarīgi
būt šāda veida attiecībās ar tēvu.
Es atvainojos par šo seksistisko valodu,
bet tā tas patiesībā notika.
Viņš teica, ka ir pilnībā pārliecināts,
ka šis ir svarīgs priekšnoteikums jauna fiziķa augšanai.
Kā jau Diks, viņš, protams, to gribēja pārbaudīt.
Viņš gribēja to pārbaudīt eksperimentāli.
(Smiekli)
Un tā arī izdarīja.
Šajā eksperimentā
viņš visiem saviem draugiem, kas, viņaprāt, bija labi fiziķi, jautāja:
„Uz jums lielāku iespaidu atstāja mamma vai paps?”
Tie visi bija vīrieši,
un ikviens no viņiem atbildēja:
„Māte.”
(Smiekli)
Tā nu šī teorija tika izmesta vēstures mēslainē.
(Smiekli)
Tomēr viņš bija ļoti priecīgs, ka beidzot saticis kādu,
kam bijusi līdzīga pieredze ar tēvu,
tāpat kā viņam ar savu tēvu.
Un kādu laiku viņš bija pārliecināts,
ka šis bija iemesls, kāpēc mēs tik labi satikām.
Es nezinu. Varbūt. Kas to lai zina?
Bet ļaujiet man mazliet pastāstīt par fiziķi Fainmenu.
Fainmena stils... nē, stils nav īstais vārds.
Stils liek domāt par tauriņu, ko viņš varētu būt nēsājis
vai par uzvalku, ko viņš nēsāja.
Tas ir kas daudz dziļāks par to,
bet es nespēju izdomāt citu vārdu.
Fainmena zinātniskais stils bija vienmēr meklēt vienkāršāko,
pašu elementārāko problēmas risinājumu, kāds vien bija iespējams.
Ja tas nebija iespējams, nācās izmantot kaut ko sarežģītāku.
Bez šaubām daļa no šī bija viņa prieks un lepnums
parādīt citiem, ka viņš prot domāt vienkāršāk nekā viņi.
Bet viņš arī uzskatīja, viņš patiesi uzskatīja,
ka, ja kaut ko nespējat izskaidrot vienkārši,
tad jūs to nesaprotat.
1950. gados cilvēki centās izprast
šķidro hēliju.
Pastāvēja teorija,
tās radītājs bija krievu matemātiķis-fiziķis,
un tā bija sarežģīta teorija.
Es jums drīz par to pastāstīšu.
Tā bija ārkārtīgi sarežģīta teorija,
pilna ar ļoti sarežģītiem integrāļiem un formulām,
un matemātiku, un tā tālāk.
Šī teorija kaut kādā ziņā darbojās, bet ne īpaši veiksmīgi.
Tā strādāja vienīgi tad,
ja hēlija atomi atradās ļoti, ļoti tālu viens no otra.
Bet diemžēl šķidrajā hēlijā
hēlija atomi atrodas tieši viens otram virsū.
Fainmens kā tāds hēlija fiziķis-amatieris nolēma,
ka mēģinās atrisināt šo problēmu.
Viņam bija ideja, ļoti skaidra ideja.
Viņš mēģinās izprast,
kā izskatās kvantu viļņa funkcija šim milzīgajam daudzumam atomu.
Viņš to mēģinās vizualizēt,
vadoties pēc dažiem vienkāršiem principiem.
Šie nedaudzie vienkāršie principi bija pavisam, pavisam vienkārši.
Pirmais bija:
hēlija atomiem saskaroties, tie atgrūžas.
No tā izrietēja, ka viļņa funkcijai jātuvojas nullei,
tai jāpazūd, kad hēlija atomi saskaras viens ar otru.
Nākamais fakts:
sazemētā stāvoklī, kvantu sistēmas mazākās enerģijas stāvoklī,
viļņa funkcija vienmēr ir ļoti līdzena,
tai ir vismazākais skaits svārstību.
Tā nu viņš apsēdās –
un es iztēlojos, ka viņam nebija nekā vairāk
kā vienkārša papīra lapa un zīmulis –
un viņš centās uzrakstīt un uzrakstīja
visvienkāršāko funkciju, kādu vien varēja iedomāties,
ar robežnosacījumiem,
ka viļņa funkcija pazūd, kad atomi saskaras,
un ir līdzena pārējā laikā.
Viņš uzrakstīja vienkāršu lietu.
Īstenībā tā bija tik vienkārša, ka, manuprāt, ļoti gudrs vidusskolēns,
pat neapguvis aprēķinus,
varētu saprast, ko viņš uzrakstīja.
Lieta tāda, ka šī vienkāršā, viņa uzrakstītā lieta
izskaidroja visu, kas līdz tam bija zināms par šķidro hēliju
un vēl drusku.
Es vienmēr brīnījos, vai profesionāļi,
īstie profesionālie hēlija fiziķi,
par šo nejutās nedaudz apkaunoti.
Viņiem bija viņu superjaudīgā metode,
taču viņi to tik labi nespēja izdarīt.
Starp citu, pateikšu, kas tā par superjaudīgo metodi.
Tā bija Fainmena diagrammu metode.
(Smiekli)
Viņš to pašu izdarīja atkal 1968. gadā.
1968. gadā manā universitātē – toreiz gan es tur nebiju –
viņi pētīja protona uzbūvi.
Protonu veido milzum daudz mazu daļiņu.
Tas jau bija vairāk vai mazāk zināms.
Veids, kā to analizēt, protams, bija Fainmena diagrammas.
Tāpēc Fainmena diagrammas bija radītas,
lai izprastu daļiņas.
Veiktie eksperimenti bija ļoti vienkārši.
Jūs vienkārši ņemat protonu
un precīzi pa to šaujat ar elektronu.
Šis bija Fainmena diagrammu mērķis.
Vienīgā problēma – Fainmena diagrammas ir ļoti sarežģītas.
Tie ir sarežģīti integrāļi.
Ja varētu tās visas izpildīt, jums būtu ļoti precīza teorija.
Bet tas nebija iespējams, tās vienkārši bija pārāk sarežģītas.
Cilvēki mēģināja tās izpildīt.
Var iziet viena cikla diagrammu. Neraizējieties par vienu ciklu.
Viens, divi cikli, varbūt var iziet trīs ciklu diagrammu,
bet vairāk jūs nevarētu.
Fainmens teica: „Aizmirstiet to visu.
Vienkārši domājiet par protonu
kā mazu daļiņu kopumu, mazu daļiņu spietu.”
Viņš tās sauca par partoniem.
Viņš teica: „Domājiet par to kā par partonu spietu,
kas pārvietojas ļoti ātri.”
Tā kā tie pārvietojas tik ātri,
relativitāte nosaka, ka iekšējās kustības ir ļoti lēnas.
Pa to pēkšņi trāpa elektrons.
Tas ir kā iegūt ļoti pēkšņu protona momentuzņēmumu.
Ko jūs redzat?
Jūs redzat pāris sastingušu partonu.
Tie nepārvietojas,
un, tā kā eksperimenta laikā tie nepārvietojas,
nav jāuztraucas par to, kā tie pārvietojas.
Nav jāuztraucas par spēkiem, kas tos saista.
Jums vienkārši par to jādomā kā par sastingušu partonu kopumu.
Tā bija atslēga šādu eksperimentu analīzei.
Ārkārtīgi efektīva.
Kāds teicis, ka vārds „revolūcija” ir slikts vārds.
Pieņemu, ka tā ir, tāpēc neteikšu „revolūcija”,
bet tā pavisam noteikti pamatīgi ietekmēja mūsu izpratni par protonu
un daļiņām, kas stāv aiz tā.
Bija vēl kas, ko gribēju pastāstīt
par savām attiecībām ar Fainmenu,
kāds viņš bija,
bet es redzu, ka man palikusi tieši pusminūte.
Tāpēc es vienkārši beigšu, sakot,
ka patiesībā nedomāju, ka Fainmenam būtu paticis šis pasākums.
Manuprāt, viņš būtu teicis: „Man tas nav vajadzīgs.”
(Smiekli)
Bet kā lai mēs godājam Fainmenu? Kā lai mēs patiešām godājam Fainmenu?
Manuprāt, mums vajadzētu pieminēt Fainmenu,
tiekot vaļā no tik daudz „desas”
mūsu pašu sviestmaizēs, cik vien iespējams.
Paldies.
(Aplausi)