[Ovaj govor sadrži eksplicitan jezik i opise seksualnog nasilja.
Poželjna je diskrecija gledatelja]
Tom Stranger: Godine 1996., kada sam imao 18 godina,
imao sam sjajnu priliku sudjelovati u međunarodnom programu razmjene.
Ironično, Australac sam koji više voli jako hladno vrijeme
pa sam bio i uzbuđen i tužan kada sam se ukrcao na zrakoplov za Island
nakon što sam se oprostio s roditeljima i braćom.
Divna islandska obitelj pružila mi je dobrodošlicu u svom domu.
Vodili su me u šetnje
i pomogli mi u razumijevanju melodičnog islandskog jezika.
Na početku mi je nedostajao dom.
Bavio sam se daskanjem na snijegu
i puno sam spavao.
Dva sata kemije na jeziku koji ne razumijete sasvim
dobar su sedativ.
(Smijeh)
Predložili su mi da se prijavim za ulogu u predstavi
kako bih se više uključio u društvo.
Nisam dobio ulogu,
ali tako sam upoznao Thordis.
Imali smo lijepu tinejdžersku romansu,
nalazili smo se u stankama i držali se za ruke,
šetali starim dijelom Reykjavika.
Upoznao sam njezinu obitelj i ona moje prijatelje.
Bili smo na početku veze, nešto dulje od mjeseca,
kada je održan školski božićni ples.
Thordis Elva: Imala sam 16 godina i bila sam prvi put zaljubljena.
Zajednički odlazak na ples
bila je javna potvrda naše veze
i osjećala sam se kao najsretnija djevojka na svijetu.
Nisam više bila dijete, nego mlada žena.
Opijena novootkrivenom zrelošću
te sam večeri odlučila prvi put probati rum.
Bila je to loša zamisao.
Jako mi je pozlilo,
gubila sam svijest
između napadaja povraćanja.
Zaštitari su željeli pozvati hitnu,
no Tom se ponio kao moj vitez-zaštitnik
i rekao im da će me odvesti kući.
Bilo je to poput bajke,
iz svog snažnog naručja
spustio me u sigurnost mog kreveta.
No zahvalnost prema njemu uskoro se pretvorila u užas
kada je krenuo skidati moju odjeću i našao se na meni.
U glavi mi se razbistrilo,
no tijelo je još bilo preslabo da se odupre,
a bol je bila zasljepljujuća.
Mislila sam da će me prepoloviti.
Kako ne bih izgubila razum,
tiho sam brojala sekunde na satu.
I od te noći
znam da dva sata traju 7,200 sekundi.
Iako sam danima šepala i tjednima plakala,
događaj nije odgovarao mojim predodžbama o silovanju.
Tom nije bio naoružani luđak;
bio je moj dečko.
To se nije dogodilo u mračnoj uličici,
nego u mom vlastitom krevetu.
Do trenutka kada sam ono što mi se dogodilo bila spremna nazvati silovanjem,
on je već završio program razmjene
i otišao u Australiju.
Rekla sam sebi da je uzaludno baviti se onim što je prošlo.
Osim toga,
sigurno je to nekako bila moja krivnja.
Odgajana sam u svijetu koji je učio djevojke
da se silovanje događa s razlogom.
Suknja je bila prekratka,
osmijeh preširok,
dah im je mirisao na alkohol.
Sve se to odnosilo na mene
pa je i sramota bila moja.
Dugo je trebalo da shvatim
da jedino što je moglo spriječiti silovanje te noći
nije bila moja suknja,
nije bio moj osmijeh,
nije bilo moje djetinje povjerenje.
Spriječiti silovanje te noći
mogao je samo muškarac koji me silovao --
da je zaustavio sebe.
TS: Mutna su mi sjećanja na sljedeći dan:
posljedice alkohola,
praznina koju sam nastojao zatomiti.
Ništa više.
Ali nisam otišao k Thordis.
Važno je napomenuti
da nisam bio posve svjestan onoga što sam učinio.
Riječ "silovanje" nije odzvanjala u mom umu kao što je trebala,
a ja se nisam mučio uspomenama na prošlu noć.
Nije to bilo svjesno nijekanje,
nego kao da je bilo zabranjeno priznati stvarnost.
Moja definicija vlastitog ponašanja opovrgavala je priznanje
neizmjerne traume koju sam uzrokovao Thordis.
Iskreno,
danima poslije nijekao sam cijeli čin
kao i dok sam to činio.
Poricao sam istinu uvjeravajući se da je to bio seks, a ne silovanje.
I zbog te laži osjećam užasnu krivnju.
Prekinuo sam s Thordis nekoliko dana kasnije,
poslije sam je nekoliko puta vidio
tijekom ostatka moje godine na Islandu,
svaki sam put osjetio težinu oko srca.
Duboko u sebi znao sam da sam učinio nešto jako loše.
Ne planirajući to, duboko sam potopio sjećanja,
vežući ih kamenom.
Sljedeće razdoblje od devet godina
može se opisati kao "Poricanje i bijeg."
Kada sam dobio priliku identificirati muku koju sam izazvao,
nisam mirovao dovoljno da bih to mogao.
Odvraćanjem pažnje,
opijatima,
adrenalinskim sportovima
ili savjesnim nadziranjem unutarnjeg monologa,
odbijao sam biti miran i tih.
I uz tu buku,
crpio sam i ostale dijelove života
kako bih stvorio sliku sebe.
Bio sam surfer,
student društvenih znanosti,
prijatelj dobrim ljudima,
voljeni brat i sin,
voditelj rekreativnih aktivnosti,
a radio sam i s mladima.
Čvrsto sam se držao stajališta da nisam loša osoba.
Nisam to imao u sebi.
Bio sam bolji od toga.
Dok su me brižno odgajali,
moja proširena obitelj i uzori,
bliski ljudi bili su topli i iskreni
u svom poštovanju prema ženama.
Trebalo mi je dugo da se zagledam u taj mračni kutak sebe
i postavim pitanja.
TE: Devet godina nakon božićnog plesa,
imala sam 25 godina
i bila na putu da doživim živčani slom.
Osjećaj vlastite vrijednosti bio je zakopan pod teretom tišine
koja me izolirala od svih do kojih mi je bilo stalo,
a mene su izjedali pogrešno usmjerene mržnja i ljutnja
koje sam usmjerila na sebe.
Jednom sam izjurila van u suzama
nakon svađe s voljenom osobom
i ušla u lokal,
gdje sam konobaricu zamolila za olovku.
Uvijek sam sa sobom imala bilježnicu,
tvrdeći da mi je trebala kako bih zapisala zamisli u trenucima nadahnuća,
no zapravo sam imala potrebu stalno se meškoljiti
jer bih se u trenucima tišine
zatekla kako opet brojim sekunde.
Toga sam se dana čudila riječima koje su tekle iz mene
stvarajući najvažnije pismo koje sam ikada napisala,
oslovljeno na Toma.
Zajedno s opisom nasilja kojemu me podvrgao,
riječi "Želim pronaći oprost"
zurile su u mene,
ne iznenađujući nikoga više od mene same.
Duboko u sebi shvaćala sam da je to moj izlaz iz patnje.
Neovisno o tome je li on zaslužio moj oprost ili nije,
ja sam zaslužila mir.
Vrijeme srama za mene je završilo.
Prije nego što sam poslala pismo,
pripremila sam se za sve oblike negativih odgovora
ili za ono što sam smatrala najvjerojatnijim: nikakav odgovor.
Jedini ishod za koji se nisam pripremila
bio je onaj koji sam dobila --
natipkanu Tomovu ispovijest, punu razoružavajućeg žaljenja.
Ispostavilo se da je i on bio zatočenik šutnje.
To je označilo početak osmogodišnjeg dopisivanja,
što nikada nije bilo lako,
ali je uvijek bilo iskreno.
Oslobodila sam se tereta koji sam nepravedno nosila,
a on je svesrdno priznao krivnju za ono što je učinio.
Naša je korespondencija postala platforma
za seciranje posljedica te noći,
koje su bile i potresne
i neopisivo iscjeljujuće.
Ipak, nije mi to donijelo mir.
Možda jer dopisivanje preko interneta nije bilo dovoljno osobno,
možda jer je lako biti hrabar
kada se skrivaš iza računala na drugom kraju svijeta.
No započeli smo dijalog
i htjela sam to u potpunosti istražiti.
Nakon osam godina dopisivanja
i gotovo 16 godina nakon te strašne noći,
skupila sam hrabrost i predložila nešto ludo:
osobni susret
tijekom kojeg ćemo se suočiti s prošlošću.
TS: Island i Australija geografski ovako izgledaju.
Među njima je Južna Afrika.
Odlučili smo se za grad Cape Town,
gdje smo se viđali tijekom 7 dana.
Sam grad pokazao se kao iznimno moćno okruženje
za usredotočenost na pomirenje i oprost.
Nigdje iscjeljenje i ogorčenost nisu toliko iskušavani
kao u Južnoj Africi.
Kao nacija, Južna Afrika nastojala je prihvatiti svoju prošlost
i poslušati detalje svoje povijesti.
Svijest o tome samo je pojačala učinak koji je Cape Town imao na nas.
Tijekom tog tjedna,
jedno drugom ispričali smo svoju životnu priču
od početka do kraja.
Analizirali smo našu prošlost.
Iskrenost je bila pravilo kojeg smo se strogo pridržavali
i to je podrazumijevalo određeno ogoljavanje,
otvorenu ranjivost.
Bile su to bolne ispovijesti
i trenuci u kojim jednostavno nismo mogli pojmiti
iskustvo druge osobe.
O potresnim učincima seksualnog nasilja govorili smo naglas i osjećali ih,
licem u lice.
Katkad smo pak,
pronalazili uzvišenu bistrinu
pa čak i neočekivani, no oslobađajući smijeh.
Jednostavno,
nastojali smo pažljivo slušati jedno drugo.
I naše su osobne stvarnosti odisale nefiltriranom čistoćom
koja nije mogla ništa osim olakšati naše duše.
TE: Želja za osvetom ljudska je emocija --
čak instinktivna.
Godinama sam samo željela
povrijediti Toma onako kako je on povrijedio mene.
No da nisam pronašla izlaz iz mržnje i ljutnje,
nisam sigurna da bih danas ovdje stajala.
To ne znači da nisam imala dvojbi.
Kada je zrakoplov sletio u Cape Town,
pomislila sam,
"Zašto si jednostavno ne nađem terapeuta i bocu votke
kao što bi učinio netko normalan?"
(Smijeh)
Katkad se naša potraga za razumijevanjem u Cape Townu
činila gotovo nemogućom misijom
i sve što sam željela bilo je odustati
i vratiti se voljenom suprugu, Vidiru,
i našem sinu.
No usprkos teškoćama,
putovanje je završilo s pobjednonosnim osjećajem
da je svjetlo pobijedilo tamu,
da se nešto konstruktivno može izgraditi iz ruševina.
Negdje sam pročitala
da trebamo nastojati biti osobe kakve smo trebali kada smo bili mlađi.
Kada sam bila adolescent,
trebala mi je spoznaja da sram nije moj,
da postoji nada poslije silovanja,
da je čak moguće pronaći sreću,
kakvu danas dijelim sa svojim suprugom.
Zato sam grozničavo počela pisati kada sam se vratila iz Cape Towna,
tako je nastala knjiga koju supotpisujem s Tomom,
a koja će nadamo se biti korisna ljudima s obje strane,
žrtve i počinitelja.
Ako ništa drugo,
to je priča koju smo trebali čuti kada smo bili mlađi.
S obzirom na prirodu naše priče,
postoje riječi kojima je uvijek popraćena --
žrtva, silovatelj --
njima označavamo koncepte,
no mogu biti dehumanizirajuće u svojim značenjima.
Kada je netko označen kao žrtva,
puno je lakše strpati ga u ladicu oštećenoga,
obeščašćenoga,
manje vrijednoga.
Isto tako, ako je netko obilježen kao silovatelj,
puno je lakše nazvati ga čudovištem --
neljudskim.
No kako ćemo razumjeti što u ljudskom društvu
izaziva nasilje,
ako odbijamo prepoznati ljudskost u onima koji nasilje počine?
I kako --
(Pljesak)
Kako ćemo osnažiti preživjele, ako se osjećaju manje vrijedno?
Kako ćemo razgovarati o rješenjima za neke od najvećih prijetnji
životima žena i djece diljem svijeta
kada su same riječi koje koristimo dio problema?
TS: Naučio sam iz svega
da je moje ponašanje te noći 1996. bilo usredotočeno na mene samoga.
Osjećao sam da zaslužujem Thordisino tijelo.
Bio sam izložen pozitivnim društvenim utjecajima
i primjerima ponašanja utemeljenog na jednakosti.
No tom prilikom,
poveo sam se za lošim principima.
Onima prema kojima su žene manje vrijedne,
a muškarci imaju prešutno i simboličko pravo na njihova tijela.
Govorim o vanjskim utjecajima.
U toj sam sobi ja donosio odluke,
nitko drugi.
Kada priznaš nešto
i zaista prihvatiš svoju krivnju,
može se dogoditi nešto iznenađujuće.
Nazivam to paradoksom priznanja.
Mislio sam da ću se slomiti pod teretom odgovornosti,
da će potvrda moje ljudskosti nestati.
Umjesto toga, ponuđeno mi je da preuzmem krivnju,
no otkrio sam da ona nije preuzela sve ono što ja jesam.
Jednostavno rečeno,
nešto što ste učinili nije nužno zbroj onoga tko ste.
Jenjavala je buka u mojoj glavi.
Samosažaljenje kojem sam se prepustio ostalo je bez kisika
i zamijenio ga je čisti zrak prihvaćanja --
prihvaćanja činjenice da sam povrijedio ovu divnu osobu pored mene;
prihvaćanja da sam dio velike i svakidašnje skupine muškaraca
koji su izložili partnerice seksualnom nasilju.
Ne podcjenjujte moć riječi.
Kada sam rekao Thordis da sam je silovao, promijenio se moj odnos prema sebi samom,
kao i prema njoj.
No najvažnije,
krivnja je s Thordis prešla na mene.
Prečesto
odgovornost preuzimaju žene koje su preživjele seksualno nasilje,
a ne muškarci koji su ga počinili.
Prečesto
zbog poricanja i bijega obje strane odu predaleko od istine.
Trenutno je aktualna javna rasprava
i kao mnogi
drago nam je da je sve manje izbjegavanja
ove teške, ali važne rasprave.
Osjećam se odgovornim da joj pridonesem svojim glasom.
TE: Ono što smo učinili nije formula koju propisujemo ostalima.
Nitko nema pravo drugome govoriti kako se nositi s najdubljom boli
ili najvećom pogrješkom.
Nikada nije lako prekinuti šutnju,
a ovisno o tome gdje u svijetu se nalazite,
može biti i smrtonosno progovoriti o silovanju.
Uvidjela sam da čak i najtraumatičniji događaj u mom životu
svjedoči o mojoj privilegiranosti
jer mogu o njemu govoriti, a da me ne stigmatiziraju
ili čak ubiju.
No s privilegijom prava glasa
dolazi i odgovornost da se to pravo iskoristi.
Dugujem to preživjelima koje nemaju tu privilegiju.
Naša je priča jedinstvena,
a opet i tako uobičajena jer je seksualno nasilje poput epidemije.
No ne mora biti tako.
Na putu iscjeljenja pomogla mi je
edukacija o seksualnom nasilju.
Čitam, pišem
i govorim o ovome više od deset godina,
obilazim konferencije diljem svijeta.
Iz osobnog iskustva,
te konferencije posjećuju gotovo isključivo žene.
Moramo se prestati ponašati kao da je seksualno nasilje ženski problem.
(Pljesak)
U većini slučajeva seksualnog nasilja prema ženama i muškarcima
počinitelji su muškarci.
No oni u ovoj raspravi gotovo i ne sudjeluju.
Svi se trebaju uključiti.
Zamislite patnju koju možemo izbjeći
usudimo li se zajedno suočiti s ovim problemom.
Hvala vam.
(Pljesak)