Lepo je biti z vami nocoj.
Zadnjih 15 let se ukvarjam z zgodovino prihodkov in z razporeditvijo bogastva
in eden od zanimivih izsledkov na podlagi zgodovinskih dokazov je,
da na dolgi rok stopnja donosa na kapital ponavadi preseže gospodarsko rast,
kar vodi v visoko koncentracijo bogastva.
Ne neskončno koncentracijo, ampak v večji prepad med r in g,
višji ko je delež neenakosti premoženja, h kateremu se nagiba družba.
O tej temeljni sili bom govoril danes,
a naj kar takoj povem, da to ni edina pomembna stvar
v odnosu prihodka in razdelitve bogastva,
še veliko drugih sil igra pomembno vlogo v dolgoročni dinamiki
prihodkov in razporeditve premoženja.
Treba je tudi še zbrati veliko podatkov.
Danes vemo nekoliko več kot nekoč, a še vedno premalo,
in obstaja veliko različnih procesov - ekonomskih, socialnih, političnih -
ki jih je treba bolje preučiti.
Danes bom razdelal to enostavno silo, a to ne pomeni, da druge ne obstajajo.
Večina podatkov na to temo prihaja iz te baze,
ki je na voljo na spletu: "World Top Incomes".
Je največja obstoječa baza podatkov o neenakosti
in je rezultat truda preko 30 znanstvenikov iz več deset držav.
Naj vam pokažem par dejstev iz te baze,
potem pa se vrnemo na r, ki je višji kot g.
Prvo dejstvo: prišlo je do velikega obrata v razmerju
neenakosti prihodkov med ZDA in Evropo v zadnjem stoletju.
Leta 1900 ali 1910 je bila neenakost prihodkov
v Evropi mnogo višja kot v ZDA.
Danes pa je veliko višja v ZDA.
Naj pojasnim:
Razlaga ni v tem, da je r večji kot g.
Gre bolj za spremembo v ponudbi in povpraševanju
za veščinami, za tekmo med izobrazbo in tehnologijo,
globalizacijo, verjetno bolj neenak dostop do veščin v ZDA,
kjer so zelo dobre, vrhunske univerze,
a kjer dno izobraževalnega sistema ni tako dobro,
zato je dostop do veščin neenak.
Poleg tega pa prihaja do nezaslišane rasti plač najvišjih menedžerjev v ZDA,
kar je težko upravičiti samo na podlagi izobrazbe.
Še več pomembnih stvari je, a danes o njih ne bom toliko govoril,
saj se hočem posvetiti neenakosti bogastva.
Tole je enostaven indikator prihodkovne neenakosti.
Tole je delež celotnega prihodka najbogatejših deset odstotkov.
Vidite, da je bil pred sto leti med 45 in 50 odstotki v Evropi
in malo nad 40 odstotki v ZDA.
V Evropi je bila neenakost večja.
Potem je prišel strm padec v prvi polovici 20. stoletja,
v zadnjem desetletju pa lahko vidite, da so ZDA postale bolj neenake kot Evropa,
to je prvo dejstvo.
Drugo dejstvo je bolj povezano z neenakostjo premoženja
in pri tem je bistveno, da je taka neenakost
vedno precej večja od neenakosti prihodkov
in da je neenakost premoženja,
čeprav v zadnjih desetletjih narašča,
še vedno ni tako skrajna kot pred stoletjem,
čeprav si je celotno premoženje v primerjavi s prihodki opomoglo
od velikih šokov prve svetovne vojne, velike depresije, druge svetovne vojne.
Pokazal vam bom dva grafa, ki predstavljata drugo in tretje dejstvo.
Najprej, če pogledamo nivo neenakosti premoženja,
tole je delež celotnega premoženja,
ki ga ima najbogatejših 10 odstotkov lastnikov,
vidite lahko podoben obrat
med ZDA in Evropo kot prej pri neenakosti prihodkov.
Koncentracija premoženja je bila
pred 100 leti v Evropi večja kot v ZDA, zdaj pa je obratno.
Pokazati pa se da še dve stvari:
prvič, splošni nivo neenakosti premoženja je vedno višji od neenakosti prihodkov.
Torej, pri neenakosti prihodkov je najbogatejših 10 odstotkov
imelo 30 - 50 odstotkov vseh prihodkov,
pri premoženju pa je delež vedno med 60 in 90 odstotki.
To je prvo dejstvo, ki je pomembno za to, kar sledi.
Koncentracija premoženja je vedno dosti večja od koncentracije prihodkov.
Drugo dejstvo:
rast neenakosti premoženja v zadnjih desetletjih
še vedno ni blizu tisti iz 1910.
Velika razlika danes je, v ogromni neenakosti premoženja,
saj ima najbogatejših 10 odstotkov 60 - 70 odstotkov vsega,
a dobra novica je, da smo pravzaprav na boljšem kot pred stoletjem,
ko je 90 odstotkov bogastva v Evropi imelo le 10 odstotkov ljudi.
Danes imamo t. i. srednjih 40 odstotkov,
ljudi, ki niso v zgornjih 10 % in ne v spodnjih 50 odstotkih,
to je torej srednji razred, ki si lasti 20 - 30 odstotkov
skupnega premoženja, nacionalnega premoženja,
medtem ko so bili pred sto leti revni, saj srednjega razreda ni bilo.
Gre za pomembno spremembo
in zanimivo je, da se neenakost premoženja
ni docela vrnila na raven pred prvo svetovno vojno,
čeprav smo skupno količino premoženja vrnili na to raven. Ok?
To je skupna vrednost premoženja glede na prihodek
in vidite lahko, da je predvsem Evropa skoraj na ravni pred prvo svetovno vojno.
Gre pravzaprav za dve različni plati zgodbe.
Ena se ukvarja s celotno količino premoženja, ki ga kopičimo,
in samo po sebi ni nič slabega v kopičenju veliko premoženja,
sploh, če je razpršeno in ni koncentrirano.
Osredotočiti se želimo na dolgoročni razvoj neenakosti premoženja
in na to, kaj se bo zgodilo v prihodnje.
Kako lahko pojasnimo, da je bila neenakost premoženja
do prve svetovne vojne tako velika in je še rasla
in kaj to pomeni za prihodnost?
Ponudil vam bom nekaj razlag in napovedi za prihodnost.
Najprej naj povem, da je najbrž najboljša razlaga
mnogo večje koncentracije premoženja kot prihodkov
v dinamičnem, dinastičnem modelu,
kjer posamezniki na dolgi rok kopičijo premoženje iz različnih razlogov.
Če bi ga kopičili samo iz cikličnih razlogov,
da bi lahko trošili, ko ostarijo,
potem bi neenakost premoženja
šla bolj ali manj vzporedno z nivojem neenakosti prihodkov.
A težko bo le s cikličnim modelom razložiti,
zakaj toliko večja neenakost premoženja od neenakosti prihodkov,
zato potrebujemo zgodbo,
v kateri je kopičenje premoženja za ljudi pomembno iz drugih razlogov.
Tipično je, da želijo premoženje prenesti na novo generacijo, na otroke,
ali pa ga želijo kopičiti zaradi prestiža in moči, ki spremlja imetje.
Za kopičenje premoženja morajo torej obstajati razlogi poleg cikličnega,
da bi razložili te podatke.
V velikem delu dinamičnih modelov
kopičenja premoženja s tako dinastičnim motivom
pride do različnih naključnih multiplikativnih šokov.
Nekatere družine imajo denimo veliko otrok,
zato se premoženje deli.
Nekatere jih imajo manj.
So tudi šoki stopnje donosa.
Nekatere družine imajo ogromen dobiček od kapitala. Druge slabo vlagajo.
Vedno bo obstajala določena mobilnost v toku premoženja.
Nekateri se vzpnejo, drugi padejo.
Pomembno je, da bo v vsakem modelu
pri dani varianci šokov ravnotežna raven neenakosti premoženja
strmo naraščajoča funkcija r minus g.
Razlog za to, da je razlika med stopnjo donosa na premoženje
in stopnjo rasti pomembna,
je intuitivno v tem, da se začetna neenakost premoženja
veča hitreje, če je r minus g večji.
Enostaven primer: če je r 5% in g znaša 1%,
morajo lastniki vložiti le petino kapitala, da bi zagotovili
rast premoženja v enaki meri, kot raste gospodarstvo.
Tako je lažje krepiti ogromno bogastvo,
saj lahko potrošite štiri petine
pri ničelnem obdavčenju, ter ponovno vložite petino.
Nekatere družine seveda trošijo več,
druge manj, zato obstaja
določena mobilnost v distribuciji
a povprečno morajo naložiti le petino,
kar omogoča ohranjanje velikih neenakost premoženja.
Ne bodite presenečeni, če rečem,
da je r lahko vedno večji od g,
saj je bilo tako
večino zgodovine človeštva.
To je bilo na nek način vsem jasno,
in sicer zato, ker je bila rast
blizu nič odstotkov
večino zgodovine človeštva.
Rast je bila morda 0.1, 0.2 ali 0.3 odstotka,
ob zelo počasni rasti prebivalstva
in proizvodnje per capita,
medtem ko stopnja kapitalskega donosa
seveda ni bila ničelna.
Za nepremičnine,
kar je tradicionalna oblika
lastnine v predindustrijskih družbah, je bila tipično petodstotna.
Vsak bralec Jane Austen to ve.
Če želite letni prihodek 1000 funtov,
morate imeti kapital
v višini 20.000 funtov,
saj je 5% od 20000 prav 1000.
Na nek način je bil to
temelj družbe,
saj je r višji od g
omogočal lastnikom premoženja,
da so živeli od dobička na kapital
ter se ukvarjali z drugimi stvarmi
kot je boj za golo preživetje.
Pomemben zaključek
moje zgodovinske raziskave je,
da več gospodarske rasti ni spremenilo
tega temeljnega dejstva toliko, kot bi pričakovali.
Seveda je stopnja rasti
po industrijski revoluciji
poskočila, od nič do enega, dveh odstotkov,
a hkrati je zrasla tudi stopnja donosa
na kapital
in razlika med njima
se ni spremenila.
V 20. stoletju
smo imeli edinstven sklop dogodkov.
Prvič, zelo nizko stopnjo donosa
zaradi šokov vojn leta 1914 in 1945,
uničenja premoženja, inflacije,
bankrota med veliko depresijo,
vse to je spustilo
zasebno stopnjo donosa na premoženje
na nenavadno nizko raven
med letoma 1914 in 1945.
V povojnem obdobju
je bila stopnja rasti nenavadno visoka,
deloma zaradi obnove.
Veste, v Nemčiji, Franciji, na Japonskem
je bila petodstotna rast
med letoma 1950 in 1980
predvsem zaradi obnove
pa tudi zaradi velike demografske rasti,
zaradi baby boom učinka.
To ne bo dolgo trajalo,
vsaj rast prebivalstva
naj bi v prihodnje upadla,
in najboljše projekcije kažejo,
da bo dolgoročna rast bližje
enemu do dvema odstotkoma
in ne štirim ali petim.
Poglejte tole,
to so najboljše ocene
svetovne rasti BDP-ja
ter stopnje donosa na kapital,
povprečne stopnje donosa,
in vidite lahko, da je bila
večino zgodovine
stopnja rasti zelo nizka,
mnogo nižja od stopnje donosa,
v 20. stoletju
pa sta rast prebivalstva,
visoka predvsem v povojnem obdobju,
ter proces obnove
pripeljala rast
bližje stopnji donosa.
To so OZN-ove projekcije prebivalstva,
seveda so negotove.
Morda bomo v prihodnje
vsi imeli veliko otrok
in stopnje rasti bodo višje,
a zaenkrat
so to najboljše projekcije,
in tako bo svetovna rast
upadla in razlika
s stopnjo donosa bo zrasla.
Drug nenavaden dogodek
v 20. stoletju
je bilo, kot rečeno,
uničenje, obdavčenje kapitala,
to je stopnja donosa pred obdavčitvijo.
Taka je po obdavčitvi
in po uničenju,
kar je za dolgo časa prineslo
povprečno stopnjo donosa
po obdavčitvi, po uničenju,
pod raven rasti.
A pred uničenjem,
brez davka, se to ne bi zgodilo.
Ravnotežje med
donosom na kapital in rastjo
je odvisno od številnih faktorjev,
ki jih je težko predvideti:
tehnologija in razvoj
kapitalsko intenzivnih tehnik.
Trenutno so najbolj kapitalsko intenzivni sektorji
gospodarstva nepremičninski, stanovanjski,
energetski, a v prihodnje
bomo morda v številnih sektorjih imeli veliko več robotov
in bo v tem večji delež
celotnih zalog kapitala kot danes.
Še daleč od tega smo,
kar se sedaj dogaja
pri nepremičninah, energetiki,
je veliko bolj pomembno kot celotne zaloge kapitala in kapitalski deleži.
Druga pomembna stvar
je, da obstajajo učinki obsega pri upravljanju portfeljev
ter finančna kompleksnost, finančna deregulacija,
kar omogoča višje deleže donosa
velikim portfeljem
in je posebej pomembno
za milijarderje, za velike donacije.
Samo za primer,
tole je s Forbesovega seznama milijarderjev
v obdobju 1987-2013
in vidite, da so najbogatejši
rasli po šest, sedem odstotkov letno,
v realnem smislu nad inflacijo,
medtem ko je povprečni globalni prihodek,
povprečno svetovno premoženje,
raslo samo za dva odstotka letno.
Enako velja
za velike univerzitetne donacije,
čim večja je začetna donacija,
tem večji je delež donosa.
Kaj lahko storimo?
Najprej potrebujemo
več finančne transparentnosti.
Premalo vemo o globalnih tokovih premoženja,
zato potrebujemo mednarodni prenos
bančnih informacij.
Potrebujemo globalni register finančne lastnine,
bolj koordinirano obdavčitev premoženja,
celo nizek davek na premoženje
bo podal informacije,
da lahko politike prilagodimo
opažanjem.
Do neke mere nas boj
proti davčnim oazam
ter avtomatski prenos informacij
silita v to smer.
Tudi drugi načini prerazdelitve premoženja
so privlačni.
Inflacija:
lažje je tiskati denar
kot pisati davčne zakone, zato je privlačno,
a včasih ne vemo, kaj bi z denarjem.
V tem je problem.
Razlastitev je privlačna.
Ko se zdi, da so nekateri prebogati, jih enostavno razlastite.
A to ni zelo učinkovit način
regulacije toka premoženja.
Vojna je še manj učinkovita,
zato imam raje progresivno obdavčitev,
a seveda bo zgodovina (smeh)
izumila svoje načine,
ki bodo verjetno vsebovali
kombinacijo vsega tega.
Hvala.
(aplavz)
Bruno Giussani: Hvala, Thomas Piketty.
Thomas, par stvari bi vas vprašal,
odlično obvladate svoje podatke, seveda,
a vaša teza je,
da je rastoča koncentracija premoženja
nekako naravni trend kapitalizma,
in če temu pustimo prosto pot,
lahko ogrozi sam sistem,
zato pravite, da moramo
uresničiti politike, ki prerazdelijo premoženje,
vključno z
progresivno obdavčitvijo, itd.
Kako realne so te
v trenutnem političnem stanju?
Kako verjetno je,
da jih bomo izvedli?
T. Piketty: Mislim, da če
pogledate nazaj skozi čas,
je zgodovina prihodkov, premoženja
in obdavčitve polna presenečenj.
Zato nisem vznesen nad tistimi, ki vnaprej vedo,
kaj se bo ali ne bo zgodilo.
Pred sto leti
so mnogi trdili,
da progresivne obdavčitve ne bo,
pa je.
Še pred petimi leti
so mnogi trdili, da je tajnost
švicarskih bank večna,
da je Švica premočna
za preostali svet,
pa je bilo za spremembo treba le
par sankcij ZDA proti švicarskim bankam,
da zdaj gremo proti večji finančni transparentnosti.
Zato mislim, da ni tako težko
doseči boljše politične koordinacije.
Nastala bo pogodba
s sodelovanjem polovice svetovnega BDP-ja
z ZDA in EU
in če polovica BDP-ja ni dovolj
za napredek finančne transparentnosti
in minimalni davek na dobiček multinacionalk,
kaj potem je?
Mislim, da to niso tehnične težave.
Mislim, da lahko napredujemo,
če smo bolj pragmatični do teh stvari,
če imamo prave sankcije
za tiste, ki izkoriščajo finančne sence.
BG: Eden od
protiargumentov je,
da ekonomska neenakost
ni le del kapitalizma, ampak je eden njegovih motorjev.
Če z ukrepi manjšamo neenakost
in hkrati nižamo rast, denimo.
Kaj pravite na to?
TP: Mislim, da neenakost
sama po sebi ni problem.
Do neke mere lahko
pomaga inovacijam in rasti.
Težava je v stopnji.
Ko neenakost postane skrajna,
potem ne pripomore k rasti,
postane slaba celo zato,
ker spodbuja ohranjanje
neenakosti skozi čas
ter nizko mobilnost.
Denimo, koncentracije premoženja,
kakršne smo imeli v 19. stoletju
in vse do 1. svetovne vojne
v vseh evropskih državah,
niso pripomogle k rasti.
Uničila jih je kombinacija
tragičnih dogodkov in političnih sprememb,
kar ni preprečilo rasti.
Skrajna neenakost lahko škoduje tudi demokratičnim institucijam,
če ustvarja zelo neenak dostop do političnega glasu,
in vpliv zasebnega denarja
v politiki ZDA, je, menim,
trenutno skrb vzbujajoč.
Ne želimo se vrniti v take skrajnosti,
v neenakost pred 1. svetovno vojno.
Spodoben delež nacionalnega bogastva
v rokah srednjega razreda ni slaba stvar.
Pravzaprav koristi
tako enakosti kot učinkovitosti.
BG: Na začetku sem omenil,
da so vašo knjigo kritizirali.
Nekatere podatke so kritizirali.
Tudi določen izbor podatkov.
Obtožili so vas jemanja podatkov,
ki so podprli vašo tezo. Kaj pravite na to?
TP: Zelo sem vesel,
da ta knjiga sproža razpravo.
To je eden njenih namenov.
Razlog, da sem vse podatke objavil
skupaj z natančnimi izračuni
je v tem, da omogočim
odprto razpravo.
Na vsak dvom
sem jasno odgovoril.
Če bi moral knjigo še enkrat napisati,
bi pravzaprav sklenil,
da je rast neenakosti premoženja,
sploh v ZDA,
višja od te, ki je v knjigi.
Nedavna študija Saeza in Zucmana
z novimi podatki,
ki jih tedaj nisem imel, kaže,
da je koncentracija premoženja v ZDA zrasla
še bolj, kot sem poročal.
Še novi podatki bodo prišli.
Nekateri bodo kazali drugače.
Skoraj tedensko na spletu objavimo
posodobljeno serijo baze podatkov World Top Income
in to bomo nadaljevali,
sploh v hitro rastočih državah,
in veselim se vseh, ki želijo prispevati
k temu zbiranju podatkov.
Seveda se strinjam,
da ni dovolj
preglednosti o dinamiki premoženja
in dober način za boljše podatke
bi bil skozi davek na premoženje
z nizko začetno stopnjo,
da bi se uskladili
o tem pomembnem razvoju
ter prilagodili politike opažanjem.
Davki so vir znanja,
to pa zdaj najbolj potrebujemo.
BG: Thomas Piketty, najlepša hvala.
Hvala vam. TP: Hvala (aplavz)