Örülök, hogy itt lehetek ma este.
A elmúlt 15 évben a jövedelem- és vagyonelosztás
történetét tanulmányoztam,
és az egyik érdekes eredmény
a kutatási adatok alapján az, hogy
hosszú távon
a tőke megtérülési rátája
meghaladja a gazdaság növekedési rátáját,
és ez nagyfokú vagyoni koncentrációhoz vezet.
Ez a koncentráció nem vég nélküli,
de minél nagyobb a szakadék a ráta és a növekedés között,
annál nagyobb vagyoni egyenlőtlenség
felé tart a társadalom.
Ez tehát a kulcstényező, amiről beszélek ma este,
de hadd mondjam el rögtön,
nem ez az egyetlen fontos tényező
a jövedelem- és vagyonelosztás dinamikájában.
Sok más tényező játszik fontos szerepet
a jövedelem-és vagyonelosztás
hosszú távú dinamikájában.
És még sok adatot
kell gyűjtenünk.
Kicsivel többet tudunk ma,
mint korábban, de még mindig túl keveset tudunk,
és számos folyamatot
- gazdasági, társadalmi, politikai folyamatot -
kell még tanulmányoznunk.
Ma tehát erre az egy tényezőre fogok koncentrálni,
de ez nem jelenti azt, hogy nincsenek
más fontos tényezők.
A legtöbb adat, amit bemutatok,
az interneten elérhető
adatbázisból származik:
"A világ legmagasabb jövedelmei"
Ez a létező legnagyobb adatbázis
a jövedelem-egyenlőtlenségről,
köszönhetően sok ország
több mint 30 tudósa munkájának.
Szeretnék bemutatni néhány tényt
az adatok alapján,
aztán visszatérünk a ráták különbségére.
Az egyik tény, hogy megváltozott a sorrend
a jövedelem-egyenlőtlenség tekintetében
az Egyesült Államok és Európa között
az elmúlt évszázadban.
1900 és 1910 környékén a jövedelem-egyenlőtlenség
Európában magasabb volt, mint az Államokban,
míg ma sokkal magasabb az USA-ban.
Hadd tegyem világossá:
ennek fő magyarázata nem a ráták különbsége.
Inkább az, hogy változik a szakképzettség kínálata és kereslete,
verseny van az oktatás és technológia,
globalizáció között, egyenlőtlen a hozzáférés
a szakképzettséghez az USA-ban,
ahol vannak nagyon jó, elit egyetemek,
de az oktatási rendszer alsó szintje
nem olyan jó,
tehát egyenlőtlen a hozzáférés a képzettséghez.
Ezen kívül a topmenedzserek
fizetésének példátlan növekedése az Egyesült Államokban
nehezen magyarázható csupán az oktatással.
Valami többről van tehát szó,
de erről ma nem beszélek sokat,
mert a vagyoni egyenlőtlenségre szeretnék koncentrálni.
Nézzünk egy egyszerű mutatót,
a jövedelem-egyenlőtlenségről.
A teljes jövedelemnek milyen aránya
áramlik a felső 10 %-hoz.
Mint látják, egy évszázaddal ezelőtt
az arány 40 és 50 % között volt Európában,
és kicsivel több, mint 40 % az USA-ban,
tehát nagyobb volt az egyenlőtlenség Európában.
Jelentős visszaesés történt
a 20. század első felében,
és az elmúlt évtizedben, mint látják
az USA-ban nagyobb lett az egyenlőtlenség, mint Európában,
ez az első tény, amit említettem.
A második tény inkább a vagyoni egyenlőtlenségről szól,
és a tény az, hogy a vagyoni egyenlőtlenség
mindig jóval nagyobb, mint a jövedelem-egyenlőtlenség,
továbbá a vagyoni egyenlőtlenség,
bár szintén nőtt az elmúlt évtizedekben,
nem olyan drámai ma,
mint volt egy évszázaddal ezelőtt,
még azzal együtt sem, hogy a teljes vagyon mennyisége
a jövedelemhez viszonyítva kiheverte
a nagy csapásokat, amelyeket
az első világháború, a nagy gazdasági válság,
a második világháború okozott.
Hadd mutassak két grafikont,
amik illusztrálják a második és harmadik tényt.
Ha megnézik a vagyoni egyenlőtlenség szintjét,
a teljes vagyonból ez az arány
áramlik a tulajdonosok felső 10 %-a felé,
tehát ugynazt a fordulatot figyelhetik meg
az USA és Európa között, mint az előbb
a jövedelmi egyenlőtlenségnél.
Tehát a vagyonkoncentráció nagyobb volt
Európában, mint az USA-ban egy évszázaddal ezelőtt
most pedig ennek ellenkezője igaz.
Két dolog látható:
Az egyik, hogy a vagyoni egyenlőtlenség általános szintje
mindig nagyobb a jövedelmi egyenlőtlenséghez képest.
Emlékeznek, a jövedelmi egyenlőtlenségnél
a felső 10 % részesedése
a teljes jövedelemből 30-50 % volt,
míg a vagyoninál ez az arány mindig
60 és 90 % között van.
Tehát ez az első tény,
ennek fontos szerepet van abban, hogy
a vagyoni koncentráció mindig
lényegesen nagyobb, mint a jövedelmi.
A második tény, hogy a vagyoni egyenlőtlenség
növekedése az elmúlt évtizedekben
még mindig nem érte el az 1910-es mértéket.
Tehát nagy a különbség,
a vagyoni egyenlőtlenség elég nagy,
a teljes vagyon 60-70 %-át birtokolja a felső 10 %,
de a jó hír, hogy a helyzet valójában
ma jobb, mint egy évszázaddal ezelőtt,
amikor 90 %-ot birtokolt a felső 10 % Európában.
Tehát, ami mára kialakult,
úgy nevezem, a középső 40 %,
azok, akik nincsenek a felső 10 %-ban,
és nincsenek az alsó 50 %-ban,
ők egy vagyonos középosztálynak tekinthetők,
akik 20-30 %-át birtokolják
a nemzeti összvagyonnak,
míg egy évszázaddal ezelőtt még szegények voltak,
ekkor még nem volt vagyonos középosztály.
Ez egy fontos változás,
és érdekes megfigyelni, hogy a vagyoni egyenlőtlenség
még nem érte el az első világháború előtti szintet,
de a teljes vagyon mennyisége már igen.
Látják? Ez a teljes vagyon értéke
a jövedelemhez viszonyítva,
ás láthatják, hogy különösen Európában,
már majdnem elértük az első világháború előtti szintet.
Tehát két külön
oldala van a történetnek.
Az egyik
a teljes vagyon, amit felhalmozunk,
és természetesen nincs azzal baj,
hogy sok vagyont halmozunk fel,
különösen, ha az eloszlik
és kevésbé koncentrált.
Kutatásunk középpontjában
a vagyoni egyenlőtlenség hosszú távú növekedése áll,
és, hogy mi fog történni a jövőben.
Hogyan magyarázható az a tény, hogy
az első világháborúig ilyen magas volt
a vagyoni egyenlőtlenség még ennél is nagyobb lett,
és mire számíthatunk a jövőben?
Rátérnék néhány magyarázatra
és feltevésre a jövővel kapcsolatban.
Azzal kezdeném, hogy
a legjobb modell annak bemutatására,
hogy a vagyon miért jóval
koncentráltabb, mint a jövedelem,
egy dinamikus, dinasztikus modell,
amelyben az egyének hosszú távra terveznek,
és különböző okok miatt vagyont halmoznak fel.
Ha az emberek csak az életciklus-szemlélet miatt
halmoznának fel vagyont,
tudják, hogy legyen pénzük fogyasztásra,
amikor idősek lesznek,
akkor a vagyoni egyenlőtlenség mértéke
többé-kevésbé azonos szintű lenne
a jövedelmi egyenlőtlenség szintjével.
De nagyon nehéz lenne magyarázatot adni
a vagyoni egyenlőtlenség jóval nagyobb mértékére
a jövedelmihez képest
csak az életciklus-modellel,
kell tehát egy történet,
amiben az emberek
más okok miatt is törődnek a vagyonfelhalmozással.
Pédául, jellemző, hogy vagyonukat
át akarják örökíteni a következő generációra, gyermekeikre,
vagy több esetben a vagyonfelhalmozás
oka a presztízs, a hatalom, ami együtt jár a vagyonnal.
Más okai is vannak tehát
a vagyonfelhalmozásnak, mint az életciklus,
amivel magyarázni tudjuk az adatokat.
A vagyonfelhalmozás dinamikus modelljeinek
nagy részében
a vagyonfelhalmozás dinasztikus indítéka miatt
előfordulhatnak véletlenszerű,
multiplikatív kilengések.
Például, hogy egy családban
nagyon sok a gyermek,
és a vagyon többfelé oszlik.
Más családban kevesebb a gyermek.
A megtérülési ráta is mutathat kilengéseket.
Egyes családok óriási tőkejövedelemre tesznek szert,
mások rossz befektetéseket eszközölnek.
Tehát mindig lesz mobilitás
a vagyonosodási folyamatban.
Néhányan feljebb jutnak, néhányan lejjebb csúsznak.
A lényeg, hogy
minden ilyen modellben,
az ilyen hatások egy adott eltéréséhez
a vagyoni egyenlőtlenség egyensúlyi szintje
a ráták különbségének meredek függvényeként alakul.
És értelemszerűen, azért fontos a különbség
a vagyoni megtérülési ráta
és a növekedési ráta között,
mert a kezdeti vagyoni egyenlőtlenségek
nagyobb ütemben fokozódnak,
ha a ráták közötti különbség nagyobb.
Vegyünk egy egyszerű példát,
amelyben a ráta 5 %, a növekedés 1 %,
így a vagyontulajdonosoknak csak
tőkejövedelmük egyötödét kell befektetniük,
hogy vagyonuk olyan mértékben nőjön,
mint a gazdaság mérete.
Így könnyebb
felépíteni és átörökíteni nagy vagyonokat,
mert négyötödöt fogyasztásra költhetnek,
feltéve, hogy nincs adó,
és csak egyötödöt kell befektetni.
Természetesen vannak családok, akik többet költenek,
és vannak, akik kevesebbet, tehát
mindig lesz mobilitás az elosztásban,
de átlagosan csak egyötödöt kell befektetni,
és ez lehetővé teszi a nagy vagyoni egyenlőtlenségek fennmaradását.
Nos, nem meglepő az állítás, hogy
a ráta örökké nagyobb lehet a növekedésnél,
mert lényegében így volt
az emberiség története során.
És ez mindenki számára nyilvánvaló,
annál az oknál fogva, hogy a növekedés
többnyire közel volt a 0 %-hoz
az emberiség története során.
Volt 0,1; 0,2; 03 %,
míg a népesség és az egy főre eső output
igen lassan növekedett,
mindeközben a tőke megtérülési rátája
természetesen nem 0 % volt.
A földtulajdonok esetében - ami
az iparosodás előtti társadalmakban
a tulajdon hagyományos formája volt -
általában 5 % volt.
Aki olvasott Jane Austentől, tudja ezt.
Évi 1.000 font jövedelemhez
20.000 font tőkére
van szükség, mivel hogy,
20.000 5 %-a 1.000.
Ez bizonyos módon segített
megszervezni a társadalmat,
mert a növekedésnél nagyobb ráta
lehetővé tette, hogy a vagyonosok
megélhessenek a tőkejövedelmükből
és mással is foglalkozhassanak,
mint a megélhetésükkel.
A történeti kutatásom
egyik fontos megállapítása, hogy
a modern ipari növekedés nem változtatta meg
az alapvető tényt, mint ahogy az várható lett volna.
Természetesen a növekedési ráta
az ipari forradalom után
növekedett, jellemzően 0-ról 1-2 %-ra,
de egyidejűleg a tőke megtérülési rátája
is növekedett,
így a rés közöttük
nem változott.
A 20. század során
a legkülönfélébb fejlemények történtek.
Először is, igen alacsony megtérülési ráta
az 1914-es és 1945-ös háború hatása miatt,
a vagyon megsemmisülése, infláció,
csőd a nagy gazdasági világválság alatt,
mindez szokatlanul alacsony szintre
csökentette a privát vagyon
megtérülési rátáját
1914 és 1945 között.
Aztán, a háború utáni időszakban
szokatlanul magas volt a növekedési ráta,
részben az újjáépítésnek köszönhetően.
Németországban, Franciaországban, Japánban
5 % volt a növekedési ráta
1950 és 1980 között,
nagyrészt az újjáépítésnek,
valamint a jelentős demográfiai növekedésnek,
a Baby Boom kohorszhatásának köszönhetően.
A jelek szerint ez nem fog sokáig tartani,
legalábbis a népesség növekedése
várhatóan alábbhagy a jövőben,
és számításaink szerint a legjobb esetben is
a hosszú távú növekedés közelebb lesz
az 1 vagy 2 %-hoz,
mint a 4 vagy 5 %-hoz.
Ha ezt megnézik
- ezek a legjobb becsléseink
a világ GDP növekedéséről
és a tőkemegtérülési rátáról,
az átlagos tőkemegtérülési rátáról -
láthatják, hogy a
történelemben
a növekedési ráta igen alacsony volt,
jóval alacsonyabb a megtérülési rátánál,
majd a 20. század alatt,
a népességi növekedés volt
igen jelentős a háború utáni időszakban,
és az újjáépítési folyamattal
a növekedés és a megtérülési ráta
között kisebb lett a rés.
Itt az ENSZ népességi becslésével kalkuláltam,
ami természetesen bizonytalan.
Elképzelhető, hogy újra
sok gyermek születik a jövőben,
és, hogy a növekedési ráták magasabbak lesznek
de egyelőre,
ezek a legoptimistább becslések,
és ezek szerint a globális növekedés
csökken, és a rés a ráták között
nagyobb lesz.
Nos, a másik szokatlan fejlemény
a 20. század során,
mint mondtam,
a tőke vesztesége, megadóztatása volt,
ez az adózás előtti megtérülési ráta,
ez pedig az adózás utáni megtérülési ráta,
és a tőkeveszteség után
ez az, ami lecsökkentette
az átlagos megtérülési rátát,
adózás után, tőkeveszteség után
a növekedési ráta alá hosszú időn át.
De tőkeveszteség nélkül,
adózás nélkül, ez nem történt volna meg.
Ami azt illeti, az egyensúly
a tőkemegtérülés és a növekedés között
sok különböző tényezőn múlik,
amiket nehéz előrevetíteni:
technológia és a tőkeintenzív
technológiák fejlődése.
Jelenleg a leginkább tőkeintenzív ágazatok
a gazdaságban az ingatlanszektor, a lakásépítés,
az energiaszektor, de lehet, hogy a jövőben
elterjednek a robotok több ágazatban,
és ezeknek nagyobb lesz az aránya
a teljes tőkeállományon belül, mint ma.
Persze ettől még messze vagyunk,
és egyelőre sokkal fontosabb az,
ami az ingatlan-és energiaszektorban
történik a teljes tőkeállomány és
tőkerészesedés szempontjából.
A másik fontos kérdés
a nagyságrend szerepe a portfóliókezelésben
a pénzügyi komplexitással,
pénzügyi deregulációval együtt,
ami által könnyebb magasabb megtérülési rátát elérni
nagyobb portfólió esetében,
és ez különösen erős
a milliárdosok, tőkealapítványok esetében.
Csak hogy egy példát mutassak,
ez a Forbes magazin rangsora a milliárdosokról
1987-2013 között,
és láthatják, a legvagyonosabbak
évente hat-hét százalékkal gyarapodtak
reálértéken, infláció feletti mértéken,
miközben a világon az átlagjövedelem,
az átlagvagyon
évi 2 %-kal nőtt.
Ugyanez látható a nagy egyetemi
alapítványok esetében is -
minél nagyobb az indulótőke,
annál nagyobb a megtérülési ráta.
Mit lehet tenni?
Az első dolog, úgy gondolom, hogy szükség van
nagyobb pénzügyi átláthatóságra.
Túl keveset tudunk a globális vagyon dinamikájáról,
szükség van tehát a banki információk
kiadására.
Szükség van a pénzügyi eszközök globális regisztrációjára,
a vagyon adóztatásának nagyobb összehangolására,
és még egy alacsony kulcsú vagyonadó is
információt szolgáltathatna ahhoz,
hogy politikánkat a megfigyeléseinkhez
a megállapításainkhoz.tudjuk igazítani.
És bizonyos mértékig, a harc
az adóparadicsomok ellen,
az információk automatikus kiadása
ebbe az irányba visz minket.
Van más módja is a vagyon újraelosztásának,
aminek alkalmazása vonzó lehet.
Az infláció:
sokkal könnyebb pénzt nyomtatni,
mint adótörvényt írni, ez tehát vonzó,
de néha meg nem tudjuk, mit kezdjünk a pénzzel.
Ez probléma.
A kisajátítás nagyon vonzó.
Amikor úgy éreznénk, hogy egyesek már túl gazdagok,
kisajátítást végeznénk.
De ez nem túl hatékony módszer
a vagyon dinamikájának szabályozására.
A háború még kevésbé hatékony,
úgyhogy én a progressszív adózásra szavazok,
de természetesen, a történelem - (nevetés) -
a történelem mindig kitermeli a legjobb módszert,
és ez valószínűleg ötvözni fogja
az említett gondolatokat.
Köszönöm.
(Taps)
Bruno Giussani: Thomas Piketty. Köszönöm.
Thomas, szeretnék feltenni két-három kérdést,
mert természetesen lenyűgöző, ahogy az adatokat ismeri,
de alapvetően azt állítja,
a vagyoni koncentráció erősödése
a kapitalizmus természetes folyamata,
és hogy ha nem avatkozunk be,
akkor az egész rendszer veszélybe kerülhet,
ezért intézkedések bevezetését
javasolja a vagyon újraelosztására,
köztük néhányat láthattunk:
pl. a progresszív adózást.
A jelenlegi politikai környezetben,
mennyire reálisak ezek?
Mit gondol, mi a valószínűsége,
hogy ezeket bevezetik?
Thomas Piketty: Azt gondolom,
ha visszatekintünk,
a jövedelem, a vagyon és az adózás története
tele van meglepetéssel.
Úgyhogy nem nyűgöz le,
ha valaki előre tudja,
hogy mi fog történni vagy mi nem.
Azt gondolom, egy évszázaddal ezelőtt
sokan azt mondták volna,
hogy a progresszív adózás nem fog megvalósulni,
aztán megvalósult.
Sőt, öt évvel ezelőtt
sokan azt mondták volna, hogy a banktitok
örökre Svájcban marad,
hogy Svájcnak túl nagy hatalma
van a világban,
aztán hirtelen néhány USA-szankció
Svájc ellen nagy változást hozott,
és most már úton vagyunk
a pénzügyi átláthatóság felé.
Úgy gondolom, nem olyan nehéz
politikailag jobban együttműködni.
Lesz majd egy egyezményünk,
a tárgyalóasztalnál a világ GDP-jének felét produkáló
USA-val és Európával,
és ha világ GDP-jének fele sem elég,
hogy előbbre jussunk a pénzügyi átláthatóság
és multinacionális cégek profitjának minimális megadóztatása tekintetében,
akkor mi kell még?
Úgy gondolom, nem technikai akadályokról van szó.
Előbbre juthatunk,
ha pragmatikusabban közelítünk e kérdésekhez
és megfelelő szankciót alkalmazunk
azokra, akik hasznot húznak a pénzügyi átláthatatlanságból .
BG: Az egyik érv
az Ön álláspontjával szemben,
hogy a gazdasági egyenlőtlenség
nemcsak természete a kapitalizmusnak, hanem az egyik hajtóereje.
Tehát, ha intézkedésekkel csökkentjük az egyenlőtlenséget,
akkor potenciálisan csökkentjük a növekedést is.
Hogyan válaszol ezekre?
TP: Úgy gondolom, az egyenlőtlenség
önmagában nem probléma.
Az egyenlőtlenség egy adott pontig
elősegítheti az innovációt és a növekedést.
A probléma a mérték.
Amikor az egyenlőtlenség túlzott mértékű,
már nem segíti a növekedést,
sőt károssá válik,
mert azt eredményezi, hogy állandósul
az egyenlőtlenség
és alacsony lesz a mobilitás.
Például, az a fajta vagyoni koncentráció,
ami a 19. században végbement
nagyjából az első világháborúig
az európai országokban,
nem segítette elő a növekedést.
Ezt megsemmisítették
a tragikus események és a szabályok megváltozása,
de nem akadályozták meg a növekedést.
Ezenkívül a nagyfokú egyenlőtlenség káros lehet
a demokratikus intézmények számára,
ha egyenlőtlen hozzáférést eredményez a politikához,
és a privát pénzek befolyása
az USA politikájában, azt gondolom,
manapság aggodalomra ad okot.
Nem akarhatunk visszatérni
az első világháború előtti egyenlőtlenséghez.
Ha a középosztály tisztes vagyonnal rendelkezik,
az nem tesz rosszat a növekedésnek.
Valójában előnyös
mind a tőke, mind a hatékonyság szempontjából.
BG: Mint említettem
a könyvét kritikával illették.
Bíráltak néhány adatot.
Bírálták, ahogy az adathalmazokat kiválasztotta.
Vádolták, hogy szemezget az adatokból,
hogy elméletét alátámassza. Mit válaszol erre?
TP: Az a válaszom, hogy örülök,
hogy ez a könyv vitára ösztönöz.
Részben ez volt a szándék.
Azért tettem fel az adatokat az internetre
részletes számításokkal,
nyílt és átlátható vitát folytassunk
erről a kérdésről.
Pontról pontra megválaszoltam
minden aggodalmat.
Hadd mondjam el, ha ma újra kellene írnom a könyvet
belevenném, hogy
a vagyoni egyenlőtlenség növekedése,
különösen az Egyesült Államokban,
tulajdonképpen nagyobb, mint a könyvben írtam.
Van egy új tanulmány Saez és Zucman kutatóktól,
ami azt utatja új adatokkal,
amik még nem voltak a könyv írásakor,
hogy a vagyoni koncentráció az USA-ban
nagyobb mértékű, mint írtam.
És lesznek majd további adatok a jövőben.
Néhány adat más irányba fog mutatni.
Nézze, majdnem minden héten
új, naprakész adatokat teszünk fel ebbe az adatbázisba
és ezt folytatjuk a jövőben is,
különösen a feltörekvő országokban,
és örömmel veszem, ha mások is csatlakoznak
ehhez az adatgyűjtő folyamathoz.
Természetesen egyetértek,
hogy nem eléggé átlátható
a vagyon dinamikája,
és ahhoz, hogy jobb adataink legyenek,
jó megoldás lenne a vagyonadó,
kezdetben egy alacsony kulccsal.
Mindannyian egyetérthetünk
ebben a fontos előrelépésben,
és a politikánknak a megállapításokhoz történő igazításában.
Az adózás a tudás forrása,
és erre van most leginkább szükségünk.
BG: Thomas Piketty, merci beaucoup.
Köszönöm. TP: Köszönöm. (Taps)