Každé čtyři sekundy
je někomu diagnostikována
Alzheimerova choroba.
Ta je nejčastější příčinou demence.
Postihuje přes 40 milionů lidí na celém světě
avšak vědcům se stále nedaří
najít na ni lék.
Německý psychiatr Dr. Alois Alzheimer
poprvé popsal její symptomy v roce 1901,
když si u jedné pacientky všiml
zvláštních problémů,
které zahrnovaly poruchy spánku,
narušenou paměť, radikální změny nálad
a stále větší zmatenost.
Po smrti pacientky
měl Alzheimer možnost provést pitvu
a ověřit si svoji doměnku,
že její symptomy byly způsobeny odchylkami
ve struktuře mozku.
To, co našel pod mikroskopem,
byly viditelné změny mozkové tkáně
ve formě proteinů s patologickou konformací,
zvaných plaky
a neurofibrilární klubka.
Tyto plaky a klubka společně
ničí mozkové struktury.
Plaky vznikají, když je protein
v buněčné membráně obklopující nervové buňky
štěpen určitým enzymem,
který vede k tvorbě proteinů amyloidu beta,
jež jsou lepivé a mají tendenci
se shlukovat.
Toto shlukování vede ke vzniku útvarů,
které známe pod názvem plaky.
Tyto shluky blokují přenos signálů,
a tedy komunikaci mezi buňkami
a zdá se, že také vyvolávají
imunitní reakce, které způsobují
destrukci postižených nervových buněk.
Neurofibrilární klubka u Alzheimerovy choroby
jsou tvořeny proteinem zvaným tau (τ-protein).
Nervové buňky mozku obsahují síť tubulů,
které kromě jiného slouží jako dálnice
pro přepravu živin.
Tau protein obvykle zajišťuje,
že jsou tyto tubuly rovné, což umožňuje
molekulám volný průchod.
Ovšem u Alzheimerovy choroby
se tento protein skládá do formy vláken nebo klubek.
To vede k rozpadu tubulů,
což znemožňuje výživu nervových buněk
a vede k buněčné smrti.
Destruktivní párování plaků a klubek
začíná nejprve v oblasti hipokampu,
který je zodpovědný za tvorbu vzpomínek.
Proto je ztráta krátkodobé paměti
obvykle prvním příznakem Alzheimera.
Tyto proteiny dále postupně napadají
další části mozku
a způsobují specifické změny
signalizující různá stádia této nemoci.
V přední části mozku
tyto proteiny ničí schopnost logického úsudku.
Dále se šíří do oblasti, která řídí emoce
a vedou k nevyzpytatelným výkyvům nálad.
V horní části mozku
způsobují paranoiu a halucinace
a jakmile dosáhnou zadní čísti mozku,
tak plaky a klubka společně
vymažou nejhlubší vzpomínky.
Nakonec jsou zasažena centra
řídící srdeční činnost a dýchání,
což vede ke smrti.
Nesmírně destruktivní povaha této choroby
inspirovala mnoho vědců k hledání její léčby,
ale v současnosti se zaměřují na zpomalení průběhu nemoci.
Jeden typ podpůrné léčby
pomáhá redukovat degradaci acetylcholinu,
důležitého chemického mediátoru v mozku,
jehož hladina se u pacientů s Alzheimerovou chorobou
snižuje z důvodu odumírání nervových buněk, které ho produkují.
Dalším možným řešením je vakcína,
která učí imunitní systém napadat
plaky beta amyloidu dříve, než se začnou shlukovat.
Stále ovšem potřebujeme najít skutečný lék.
Alzheimerova choroba byla popsána
před více než stoletím,
a přesto jí stále dobře nerozumíme.
Možná jednoho dne pochopíme
přesné mechanismy, které stojí za touto hrozbou,
a přijdeme s řešením.