E prima dată când l-am urmărit pe şoricelul Pinky.
(Râsete)
Dacă nimic nu-ți spune că știința poate fi distractivă,
știința poate fi contraintuitvă, știința te poate da pe spate,
iar în următoarele minute
am să vă spun că știința poate salva vieți.
Să începem cu veștile bune.
Vestea bună e legată de ce cunoaștem pe baza cercetărilor biomedicale
care au schimbat consecințele multor boli grave.
Pentru început, leucemia, leucemie acută limfoblastică, LAL,
cel mai întâlnit tip de cancer la copii.
Când eram student, rata de mortalitate era de ca. 95%.
Astăzi, 25 - 30 de ani mai târziu, vorbim despre reducerea
ratei de mortalitate cu 85%.
Anual, 6.000 de copii, care înainte ar fi murit,
sunt vindecați de această boală.
Dacă vreți numerele mari,
priviți numerele pentru bolile cardiace.
Bolile cardiace erau cel mai mare ucigaș,
mai ales pentru bărbații de 40 de ani.
Azi vedem o reducere de 63% în mortalitatea cauzată de boli cardiace.
Remarcabil, 1,1 milioane de decese evitate anual.
Incredibil, SIDA a fost numită boală cronică luna trecută,
adică unui tânăr de 20 de ani care este infectat cu HIV
îi este prezis să trăiască nu săptămâni, luni sau câțiva ani,
așa cum ziceam acum 10 ani,
ci îi este prezis să trăiască decenii,
probabil să moară la 60-70 de ani, chiar din altă cauză.
Sunt schimbări extraordinare,
în perspectiva principalilor ucigași.
În special una de care poate nu știți,
AVC, care a fost, împreună cu bolile cardiace,
unul din cei mari ucigași în țară alături de cancer,
acum e o boală despre care știm că dacă persoanele
sunt aduse la urgențe în primele 3 ore de la accident,
30% dintre ele vor părăsi spitalul fără nicio dizabilitate.
Povești remarcabile, povești optimiste, toate se rezumă la înțelegerea bolilor,
permițându-ne să le recunoaștem și să intervenim devreme.
Detectare și intervenție precoce.
Aceasta e povestea succeselor prezentate.
Vă spune cum cercetarea biomedicală
într-adevăr poate schimba destinul a milioane de oameni.
Din păcate, nu sunt numai vești bune.
Să vorbim despre altă poveste, legată de suicid.
Bineînțeles, asta nu e o boală per se.
Este o condiție sau o situație care conduce la mortalitate.
Poate nu vă dați seama cât de prevalentă este în prezent.
Sunt 38.000 de sinucideri anual în SUA.
Adică una la 15 minute.
A treia cea mai comună cauză de deces în rândul persoanelor de 15-25 de ani.
E o poveste extraordinară când realizați
că este dublu față de homicid
și chiar mai comună
decât accidentele rutiere în SUA.
Când vorbim despre suicid, asta implică și o contribuție medicală,
fiindcă 90% din sinucideri sunt legate de boli mentale,
depresie, tulburare bipolară, schizofrenie,
anorexie, tulburare borderline...
E o listă lungă de tulburări care contribuie,
după cum am spus, adesea devreme în viață.
Nu e doar mortalitatea cauzată de aceste tulburări.
Este și morbiditatea. Dacă observați o dizabilitate,
cum e aici măsurată de Organizația Mondială a Sănătății,
include „anii de viață ajustați la dizabilitate”.
E o unitate de măsură la care nu s-ar gândi nimeni,
cu excepția unui economist.
Dar e o încercare de a recupera pierderile
într-o dizabilitate din cauze medicale.
După cum vedeți, 30% din totalul dizabilităților
din toate cauzele medicale
pot fi atribuite tulburărilor mentale sau sindroamelor neuro-psihiatrice.
Poate vă gândiți că asta nu are sens.
Cancerul pare mult mai grav.
Bolile cardiace par mult mai grave.
Dar vedeți că ele, de fapt, se află mai jos pe listă.
Asta deoarece vorbim despre dizabilitate.
Care este motorul dizabilității pentru aceste tulburări
ca schizofrenia, tulburarea bipolară și depresia?
De ce sunt numărul unu aici?
Probabil sunt trei motive.
Unul e că sunt foarte prevalente.
Una din cinci persoane va suferi
de una din aceste tulburări pe parcursul vieții.
Al doilea e că pe unii oameni
îi pot afecta grav.
Cam 4-5%,
adică 1 din 20 sunt afectați grav de una din aceste boli.
Dar cauza acestor numere,
a morbidității ridicate și într-o măsură, a mortalității ridicate,
este faptul că ele apar foarte devreme în viață.
50% apar până la 14 ani, 75% până la 24 de ani.
O imagine foarte diferită de ce am vedea
când vorbim despre cancer sau boli cardiace, diabet, hipertensiune,
majoritatea bolilor mari la care ne gândim
ca surse ale morbidității și mortalității.
Acestea sunt într-adevăr tulburările cronice ale tinerilor.
Am început să vă spun că sunt vești bune.
Evident, asta nu e una din ele.
Asta e probabil una din cele mai dificile,
fiindcă e ca o confesiune pentru mine.
Datoria mea e să mă asigur
că progresăm în toate aceste tulburări,
deoarece lucrez pentru Guvern.
De fapt, lucrez pentru voi. Voi mă plătiți.
Poate acum că știți cu ce mă ocup
sau ce nu am reușit să realizez, veți crede că trebuie să fiu concediat.
V-aș înțelege.
Dar ce vreau să sugerez,
motivul pentru care sunt aici e ca să vă spun
că eu cred că ne apropiem de o lume nouă
în privința acestor boli.
Într-o anumită măsură, asta va depinde
de munca despre care veți auzi azi.
Va fi foarte interesant,
practic va schimba ceva.
Dar vreau să accentuez ideea
că cea mai importantă transformare este una conceptuală.
Ce v-am spus până acum
e despre tulburări mentale, boli ale minții.
Acest termen își pierde din popularitate.
Oamenii simt că, din oarecare motiv,
e mai diplomatic termenul de „tulburări comportamentale”
și să vorbească despre ele ca tulburări de comportament.
Bine, sunt tulburări de comportament
și sunt tulburări ale minții.
Dar vreau să vă sugerez că ambii termeni,
care au fost folosiți mai mult de un secol,
acum sunt obstacole în calea progresului.
Conceptul de care avem nevoie pentru a progresa aici
este regândirea acestor tulburări ca tulburări ale creierului.
Unii dintre voi vor spune:
„Doamne, iar începe.
Vom auzi despre dezechilibru biochimic,
vom auzi despre medicamente,
vom auzi despre vreo noțiune simplistă
care ne va lua experiențele subiective și le va transforma în molecule,
sau va înțelege unidimensional
ce înseamnă să ai depresie sau schizofrenie.”
Pe parcursul zilei
veți auzi că atunci când vorbim despre creier,
nu e nici pe departe unidimensional sau simplist sau reducționist.
Desigur, depinde la ce scală
sau la ce scop vă gândiți.
Dar acesta este un organ de o complexitate suprarealistă.
Abia începem să înțelegem
cum să-l studiem,
fie că vă gândiți la 100 de miliarde de neuroni în cortex
sau 100 de trilioane de sinapse
care fac toate conexiunile.
Abia am început să ne dăm seama
cum să abordăm mașinăria asta complexă,
care procesează extraordinar informațiile,
și cum să ne folosim mințile ca să înțelegem creierul atât de complex,
care ne susține mintea.
E o ironie crudă a evoluției
faptul că nu avem un creier
care să fie bine conectat pentru a se înțelege pe sine.
Dar progresăm, iar datorită unor tehnologii noi
despre care auziți azi,
putem începe să-i dăm de cap.
Ai oarecum impresia
că studiind o zonă sigură, comportamentul și cogniția,
ceva ce poți observa,
oarecum pare mai simplist și reducționist
decât încercarea de a desluși acest organ complex și misterios
pe care începem să încercăm să-l înțelegem.
Într-unul din cazurile de tulburări ale creierului
despre care v-am vorbit,
depresie, tulburare obsesiv-compulsivă, tulburare de stres posttraumatic,
nu înțelegem pe deplin
cum sunt procesate anormal
sau ce face creierul în acele boli.
Am putut identifica deja niște diferențe de conexiuni,
moduri în care circuitul neuronal diferă
la persoanele care au aceste tulburări.
Noi numim asta „Conectomul Uman”.
Vă puteți gândi la Conectom ca la diagrama conexiunilor creierului.
Veți auzi mai multe despre el în câteva minute.
Ideea importantă e că odată ce începeți să observați oamenii
care au aceste tulburări,
unu din cinci e afectat,
veți vedea că variază mult
conexiunile din creier, dar există niște tipare previzibile.
Acele tipare sunt factori de risc
în dezvoltarea uneia din aceste tulburări.
E puțin diferit față de cum privim tulburările creierului
ca Huntington, Parkinson sau Alzheimer,
unde o parte din cortex e distrusă.
Aici vorbim de blocaje sau, uneori, de ocoliri
sau, alteori, de probleme de conexiune
și de funcționare a creierului.
Ați putea compara asta, pe de-o parte,
cu un infarct miocardic - un atac de inimă,
unde există țesut mort în inimă,
versus aritmie, unde organul nu mai funcționează
din cauza problemelor de comunicare din interior.
Oricare va fi fatal,
dar numai în unul veți găsi o leziune majoră.
Când ne gândim la asta,
poate e mai bine
să aprofundăm o tulburare anume.
Schizofrenia.
Cred că e un exemplu bun pentru a înțelege mai bine
de ce e important s-o privim ca o tulburare a creierului.
Schizofrenia e o tulburare care de regulă apare
ca simptome psihotice,
așa o diagnosticăm,
iluzii, halucinații, probleme de gândire,
probleme de atenție,
de obicei la 18 - 22, 23, 24 de ani.
Aceste radiografii sunt de la Judie Rapoport și colegii ei
de la National Institute of Mental Health,
care au studiat copii cu schizofrenie apărută foarte devreme.
Vedeți că în partea de sus sunt zone roșii, portocalii și galbene,
locuri cu mai puțină materie cenușie.
Copiii au fost monitorizați cinci ani
și comparați cu copii dezvoltați normal,
iar aici vedeți că în special
în cortexul prefrontal dorsolateral
sau girusul temporal superior
e o pierdere masivă de materie cenușie.
E important.
E important dacă încercați să-l modelați.
Vă puteți gândi la dezvoltarea normală
ca o pierdere de masă corticală,
pierderea materiei cenușii corticale.
În schizofrenie,
acea delimitare e depășită,
iar la un moment dat
depășiți limita, iar la acea limită
spunem că persoana are această boală,
deoarece prezintă simptomele comportamentale,
halucinații și iluzii.
Putem observa asta.
Dar să privim îndeaproape.
Vedeți că ei, de fapt, au depășit altă limită.
Au depășit o limită a creierului mult mai devreme.
Poate nu la 22 sau 20 de ani,
ci până la 15 - 16 ani,
vedeți că traiectoria dezvoltării e diferită
la nivelul creierului, nu al comportamentului.
De ce contează asta?
În primul rând, în tulburările creierului, comportamentul se schimbă ultimul.
Știm asta pentru Alzheimer, Parkinson, Huntington.
Au loc schimbări în creier cu mai mult de 10 ani
înaintea apariției primelor semne de schimbare comportamentală.
Instrumentele pe care le avem, veți auzi mai multe despre asta
pe parcursul zilei,
devin mai bune pe an ce trece,
acum ne permit să detectăm schimbările din creier mult mai devreme,
cu mult înaintea apariției simptomelor.
Dar cel mai important, ne întoarcem de unde am plecat.
Veștile bune în medicină
sunt detectarea și intervenția precoce.
Dacă am aștepta infarctul,
am sacrifica 1,1 milioane de vieți
anual în țara asta din cauza bolilor cardiace.
Exact asta facem azi.
Când hotărâm că toată lumea cu o astfel de boală a creierului,
tulburări de conexiuni neuronale, are o tulburare comportamentală,
așteptăm până se manifestă comportamentul.
Asta nu e detectare precoce. Asta nu e intervenție precoce.
Să fie clar, nu suntem pregătiți pentru asta.
Nu avem toate datele.
Nu știm care ar fi instrumentele,
nici ce să căutăm în fiecare caz
ca să-i dăm de cap înainte să apară comportamentul diferit.
Dar asta ne spune cum să gândim și unde să ne îndreptăm.
Vom ajunge acolo în curând?
Cred că se va întâmpla
în următorii câțiva ani,
dar aș vrea să închei cu citatul
despre încercarea de a prezice evoluția,
spus de cineva care a reflectat mult la schimbări
în concepte și schimbări tehnologice.
„Mereu supraestimăm schimbarea ce va avea loc în următorii doi ani
și subestimăm schimbarea
ce va avea loc în următorii 10.” Bill Gates.
Mulțumesc mult.
(Aplauze)