Bună ziua, numele meu e Kevin.
Sunt din Australia. Am venit să ajut.
(Râsete)
În seara aceasta, vreau să vă împărtășesc o poveste despre două orașe.
Unul dintre ele se cheamă Washington, celălalt Beijing.
Fiindcă felul în care cele două capitale își modelează viitorul
și pe cel al Statelor Unite și al Chinei
nu are un impact doar asupra celor doua țări,
ci a tuturor
în moduri până acum neînchipuite:
aerul pe care îl respirăm, apa pe care o bem,
peștii pe care îi consumăm, calitatea oceanelor
limbile pe care le vom vorbi în viitor,
funcțiile ocupate, sistemele politice alese,
și, desigur, întrebările esențiale legate de război și pace.
Îl vedeți pe acel bărbat? E francez.
Îl cheamă Napoleon.
Cu două secole în urmă,
acesta a făcut următoarea afirmație extraordinară:
„China e un leu adormit, și când se va trezi,
întreaga lume se va cutremura."
Napoleon a făcut câteva greșeli;
însă nu și de data asta.
China nu numai că s-a trezit,
e deja în picioare și pregătită de drum,
iar ceea ce ne întrebăm cu toții
e unde urmează China să se îndrepte
și cum ar trebui să reacționăm față de acest gigant al secolului XXI?
Când vă uitați la cifre, impactul e destul de mare.
Se speculează că China va deveni,
din orice punct de vedere -- putere de cumpărare, curs valutar --
cea mai mare putere economică a lumii
în cursul următorului deceniu.
Deja e cea mai mare putere comercială,
cel mai mare exportator,
cel mai mare producător
și cel mai mare emițător de dioxid de carbon din lume.
America e pe locul doi.
Așadar, dacă China devine cea mai puternică economie a lumii,
gândiți-vă doar la asta:
Va fi prima dată
de când acest bărbat a ocupat tronul Angliei --
George al III-lea, un adversar al lui Napoleon --
ca vom avea ca primă economie a lumii
o țară nevorbitoare de limbă engleză,
neoccidentală,
guvernată de un sistem politic nedemocratic.
Iar dacă nu credeți că acest lucru va afecta
modul în care lumea va progresa în viitor,
atunci v-aș spune că probabil ați fumat ceva,
și nu trebuie să fiți neapărat din Colorado. (Râsete)
Pe scurt, întrebarea din seara asta e
cum putem înțelege această schimbare colosală,
pe care o consider cea mai semnificativă din prima jumătate a secolului XXI?
Va afecta foarte multe lucruri.
Ne va afecta din temelii.
Se întâmplă în liniște. Se întâmplă în mod repetat.
Și chiar și sub radar,
în timp ce cu toții ne preocupăm
cu lucrurile petrecute în Ucraina și Orientul Mijlociu,
cu ISIS și ISIL,
și cu viitorul economiilor noastre.
E vorba de o revoluție înceată și liniștită.
Iar cu o asemenea schimbare de proporții vine și o provocare pe măsură,
și anume următoarea:
E posibil ca două mari puteri,
China și Statele Unite --
China,
Regatul Mijlociu,
și Statele Unite,
Měiguó --
cuvânt care în chineză înseamnă „țara frumoasă".
Gândiți-vă numai că acesta e numele dat acestei țări de către China
pentru mai bine de o sută de ani.
Ar putea aceste două mari civilizații, aceste două mari puteri,
să creeze de fapt un viitor comun
pentru ele însele și întreaga lume?
Pe scurt, ar putea crea un viitor
care e în același timp pașnic și prosper pentru ambele țări,
sau suntem expuși unei amenințări
în termeni de război sau pace?
Am doar 15 minute la dispoziție pentru război sau pace,
ceva mai puțin timp
decât i s-a acordat acestui tip pentru a scrie romanul „Război și Pace".
(Râsete)
Oamenii mă întreabă, de ce un puști crescut în mediul rural din Australia
a devenit interesat să învețe chineza?
Sunt două motive pentru asta.
Iată primul.
Aceasta e văcuța Betsy.
Betsy făcea parte dintr-o cireadă de vaci
în preajma căreia crescusem la o fermă din Australia.
Vedeți acesta mâini? Nu sunt făcute pentru agricultură.
Destul de devreme am descoperit că munca la o fermă
nu era pentru mine, iar China era a alternativă sigură
la o carieră în domeniul agricol în Australia.
Iată al doilea motiv.
E mama mea.
Ați ascultat vreodată de ceea ce v-au spus mamele?
Ați făcut vreodată ceea ce v-au rugat mamele?
Eu da,
însă ceea ce mi-a spus mama a fost,
într-o zi, mi-a întins ziarul,
al cărui titlu vorbea despre o mare schimbare.
Acea schimbare era aderarea Chinei la Națiunile Unite.
1971, abia ce împlinisem 14 ani,
când aceasta îmi arătase titlul.
Îmi spusese, „Bagă bine la cap,
fiindcă îți va afecta viitorul."
Fiind un student foarte bun la istorie,
am decis că, de fapt, lucrul cel mai bun pentru mine,
era să încep să învăț chineza.
Cel mai bun lucru în studiul limbii chineze
e că profesorul de chineză vă va da un nume nou.
Astfel mi s-a dat acest nume:
Kè, ce înseamnă a învinge sau a cuceri,
și Wén, caracterul reprezentând literatura sau artele.
Kè Wén, Cuceritorul Artei Clasice.
Îi cheamă și pe alții din voi „Kevin"?
E un mare progres să treci de la Kevin la Cuceritorul Artei Clasice.
(Râsete)
M-am numit Kevin toată viața. V-ați numit și voi Kevin toată viața?
Ați prefera să vi se spună Cuceritorul Artei Clasice?
(Râsete)
După aceea am devenit membru al Australian Foreign Service,
însă aici mândria -- e totdeauna precedată de o cădere.
Așadar iată-mă la ambasada din Beijing,
îndreptându-mă spre Sala Mare a Poporului
lângă ambasadorul care mă rugase să interpretez la primul sa întrunire
din Sala Mare a Poporului.
Iată-mă așadar.
De ați fost la o întrunire în China, e ca o potcoavă uriașă.
La capul său sunt așezați liderii influenți,
iar la margine sunt cei mai puțin influenți,
participanții juniori ca mine.
Deci ambasadorul a început cu această frază ne-elegantă.
A spus, „China și Australia se bucură momentan de o relație
de apropiere nemaiîntâlnită."
Iar eu mi-am spus,
„Nu sună bine. Sună ciudat.
O voi îmbunătăți."
De reținut: nu faceți asta niciodată.
Trebuia să sune puțin mai elegant, puțin mai clasic,
așa că am schimbat-o astfel:
[În limba chineză]
Se făcuse o lungă pauză în cealaltă parte a încăperii.
Se puteau vedea liderilor influenți aflați la capul potcoavei,
cum au pălit,
iar cei mai puțin influenți din partea opusă a potcoavei
cum au izbucnit într-un râs incontrolabil.
Fiindcă încercând să schimb fraza:
„China și Australia se bucură de o relație
de apropiere nemaiîntâlnită,"
de fapt ceea ce spusesem era că Australia și China
experimentează un orgasm fantastic.
(Râsete)
A fost ultima dată când am fost rugat să interpretez.
(Râsete)
Se poate învăța ceva din această poveste, și anume:
imediat ce credeți că știți ceva despre această civilizație extraordinară,
cu o istorie mai veche de 5000 de ani,
se va găsi mereu ceva nou de învățat.
Istoria e împotriva noastră
când vine vorba ca SUA și China să construiască un viitor comun.
Tipul de sus?
Nu e chinez și nu e nici american.
E grec. Numele său e Tucidide.
A scris istoria Războaielor Peloponesiace.
Și a făcut această observație extraordinară
despre Atena și Sparta.
„Dezvoltarea Atenei și frica produsă de acest lucru în Sparta
au făcut războiul inevitabil."
Fapt ce a dus la o întreagă literatură despre aşa-numita capcană a lui Tucidide.
Tipul de aici? Nu e american şi nu e nici grec. E chinez.
Numele său e Sun Tzu. A scris „Arta Războiului",
și puteți vedea că afirmația sa sună cam așa:
„Atacă-l acolo unde nu este pregătit, acţionează când el nu se aşteaptă."
Nu arată prea promițător pentru China și Statele Unite.
Acest tip e american. Numele său e Graham Allison.
Predă la Kennedy School din Boston.
Lucrează momentan la un singur proiect încercând să descopere
dacă capcana lui Tucidide despre inevitabilitatea războiului
dintre puterile în curs de dezvoltare și cele deja stabilite
va afecta viitoarele relații dintre China și SUA.
E o întrebare de bază.
Așadar Graham a studiat 15 cazuri diferite de-a lungul istoriei
începând cu secolul XIV
pentru a stabili precedentele.
Iar în 11 din 15 dintre acestea,
lăsați-mă să vă spun,
că s-a ajuns la un război dezastruos.
Poate că ați spune: „Dar Kevin --
sau Cuceritor al Artei Clasice --
asta ține de trecut.
Trăim într-o lume a interdependenței și a globalizării.
Nu se mai poate întâmpla."
Ia ghiciți!
Istoricii economiei ne spun că, de fapt,
momentul în care am atins apogeul integrării economice și a globalizării
a fost în 1914,
fiind precedat de Primul Război Mondial,
o observație istorică destul de sobră.
Dacă e să ne implicăm în această întrebare esențială
legată de modul în care China se comportă
în relațiile cu Statele Unite,
și vice-versa,
cum putem descoperi felul
în care aceste două țări și civilizații
ar putea lucra împreună?
Lăsați-mă să vă prezint în primul rând,
percepția Chinei asupra SUA și a Occidentului.
Numărul unu: China se simte umilită
de către Occident timp de 100 de ani de-a lungul istoriei,
începând cu Războaiele Opiului.
După ce China a fost divizată de către puterile occidentale,
în timpul anilor '20 și '30
semne precum acestea apăruseră pe străzile din Shanghai.
[„Fără câini și chinezi"]
Cum v-ați simți voi, chinezi fiind,
și văzând asemenea semne apărând în țara voastră?
China se simte la fel
și față de evenimentele anului 1919, din cadrul Conferinței de Pace din Paris,
când coloniile germane au fost împărțite între țările din întreaga lume,
dar cum rămâne cu coloniile din China?
Au fost, de fapt, date Japoniei.
Când Japonia a invadat apoi China în anii 1930
lumea a privit în direcția opusă, fiind indiferentă față de soarta Chinei.
Ba mai mult, poporul chinez crede până în ziua de azi
că Statele Unite și Occidentul
nu acceptă legitimitatea sistemului lor politic
deoarece acesta e atât de diferit față de cel al democrațiilor liberale,
și cred că Statele Unite încă încearcă
să le submineze sistemul politic.
China crede de-asemenea că e înconjurată
de aliații SUA și de către statele având parteneriate strategice cu SUA
în zona granițelor.
Pe lângă asta, poporul chinez crede
în adâncul sufletului
că noi toți cei din Occident
suntem mult prea aroganți.
Cu alte cuvinte, nu recunoaștem problemele propriului nostru sistem,
în politică și în economie,
însă ne grăbim să arătăm cu degetul în altă parte,
și cred că, de fapt, noi, cei din Occident,
suntem în realitate destul de ipocriți.
Desigur, în relațiile internaționale,
nu se rezumă totul la perspectiva unui singur stat.
Mai există un stat implicat și anume SUA.
Care e reacția SUA asupra acestor lucruri?
SUA au un răspuns la fiecare dintre acestea.
Când vine vorba de înconjurarea Chinei,
aceștia spun: „Nu, uitați-vă doar la istoria Uniunii Sovietice. "
SUA și Occidentul nu au făcut decât
să primească China în economia globală,
și, mai mult decât atât, în Organizația Mondială a Comerțului.
SUA și Occidentul spun că statul chinez
abuzează drepturile de proprietate intelectuală
și prin atacurile cibernetice ale firmelor americane și globale.
Mai mult, Statele Unite susțin că sistemul politic chinez
e fundamental greșit
fiind într-un dezacord fundamental
cu drepturile umane, democrația și legislația de care ne bucurăm
în SUA și în Occident.
Ce altceva mai au SUA de spus?
Că se tem că având suficientă putere
China va stabili o sferă de influență în Asia de Sud-Est și Asia de Est
eliminând Statele Unite,
iar în timp, cu suficientă putere,
va încerca să schimbe regulile ordinii mondiale.
Așadar în afară de asta, totul merge strună,
în relația SUA-China.
Nu există probleme.
Provocarea constă în, având în vedere aceste sentimente adânc înrădăcinate,
aceste emoții și moduri de gândire adânc înrădăcinate,
numite de chinezi „Sīwéi," moduri de gândire
cum putem crea un viitor comun pentru a le include pe ambele?
Aș spune doar:
Acest lucru ar fi posibil dacă e bazat
pe un realism constructiv pentru un țel comun.
Ce vreau să spun prin asta?
Fiți realiști asupra neînțelegerilor
și a unei abordări ce nu permite
acestor diferențe să ducă la războaie sau conflicte
până când nu avem abilitățile diplomatice de a le rezolva.
Fiți constructivi în angajamentul bilateral, regional și global
între cele două,
ce ar face o diferență pentru întreaga umanitate.
Construiți o instituție regională dedicată cooperării în Asia,
o comunitate Asia-Pacific.
La nivel global, implicați-vă în continuare,
cum ați făcut-o deja la sfârșitul anului precedent
luptând împotriva schimbării climatice
uniți și nu separați de diferențe.
Acest lucru se poate întâmpla dacă aveți un mecanism comun
și voința politică de a-l realiza.
Aceste lucruri sunt realizabile.
Întrebarea e: pot fi livrate separat?
Asta e ceea ce ne spune mintea,
dar cum rămâne cu inima?
Nu am prea multa experiență
despre cum puteți apropria două popoare
care, în realitate, nu au avut multe în comun în trecut.
Atunci le-am cerut scuze popoarelor indigene din Australia.
Aceasta a fost o zi de seamă în guvernul australian,
parlamentul și pentru poporul australian.
După 200 de ani de abuz nestingherit al australienilor indigeni,
era timpul ca noi, oamenii albi, să ne cerem scuze.
Lucrul important --
(Aplauze)
Lucrul important e că îmi amintesc uitându-mă la fețele
acestor australieni aborigeni
veniți să ne asculte scuza.
A fost extraordinar să văd, de exemplu,
femei în vârstă spunându-mi povești de când aveau cinci ani
și au fost smulse pur și simplu de lângă părinții lor,
ca această femeie de aici.
A fost extraordinar să pot îmbrățișa
și săruta indigenii mai în vârstă în timp ce intrau în clădirea Parlamentului,
iar o femei mi-a spus,
că a fost prima dată când un bărbat alb a sărutat-o,
avea peste 70 de ani.
E o poveste teribilă.
Apoi îmi amintesc de familia care mi-a spus:
„Știi, am condus din nordul îndepărtat până la Canberra pentru a veni,
am condus prin zona rurală.
La întoarcere, ne-am oprit la o cafenea pentru un milkshake.”
Au intrat în cafenea încet și tacticos,
puțin îngrijorați.
Cred că știți la ce mă refer.
Ce s-a întâmplat în ziua de după scuze?
Toată lumea din cafenea, toți oamenii albi,
s-au ridicat și au aplaudat.
Ceva s-a schimbat în inimile acestor oameni din Australia.
Oamenii albi și surorile și frații noștri aborigeni.
Și încă nu am rezolvat toate aceste probleme împreună,
dar lăsați-mă să vă spun, acesta era un nou început
fiindcă gestul nostru nu a rămas doar în mințile
ci și în inimile oamenilor.
Ce concluzie se poate trage referitor la marea întrebare
pe care am adresat-o în această seară,
referitor la viitorul relațiilor SUA-China?
Mintea ne spune că există un viitor.
Mintea ne spune că există un cadru politic, o poveste comună,
un mecanism de negocieri diplomatice
pentru a îmbunătăți aceste lucruri.
Dar și inima trebuie să găsească o cale de a reimagina
posibilitățile unei relații între America și China,
și posibilitățile legate de participarea Chinei la nivel global.
Uneori, oameni buni, trebuie să avem doar încredere
fără a ne gândi unde am putea ajunge.
În China se vorbește despre Visul Chinezesc.
În America, cu toții cunoaștem conceptul „Visului American."
Cred că e timpul, la nivel global,
să ne gândim la ceva ce am putea numi
un vis pentru întreaga omenire.
Fiindcă dacă facem asta,
am putea schima felul
în care îi percepem pe ceilalți.
[În chineză]
E provocarea mea pentru America. E provocarea mea pentru China.
Asta e provocarea mea pentru noi toți
dar cred că unde există voință și imaginație
putem schimba asta într-un viitor
guvernat de pace și prosperitate
fără să repetăm din nou
tragediile provocate de războaie.
Vă mulțumesc.
(Aplauze)
Chris Anderson: Mulțumesc foarte mult pentru asta.
E ca și cum ai participa personal la această colaborare.
În mod unic, poți comunica cu ambele părți.
Kevin Rudd: Noi australienii ne pricepem la organizarea de băute.
(Râsete)
îi aducem pe toți într-o cameră, sugerăm diverse idei,
apoi aducem băutura.
Dar nu, pentru noi toți, prieteni
ale acestor țări influente, America și China,
puteți face ceva.
Puteți face o contribuție practică,
iar pentru toți oamenii buni de față,
când întâlniți pe cineva din China
stați jos și discutați.
Aflați de unde vin și cum gândesc,
iar provocarea mea pentru toți chinezii
ce se vor uita la acest TED Talk la un moment dat
e să facă la fel.
Noi doi, încercând să schimbăm lumea putem face o mare diferență.
Noi cei de la mijloc putem face o mică contribuție.
CA: Kevin, mult succes. Mulțumesc.
KR: Mulțumesc. Mulțumesc, oameni buni.
(Aplauze)