Salut, felicitări! Tocmai ai câştigat la loterie.
Premiul însă nu constă în bani sau într-o croazieră de lux.
E un post în legislatura națională a țării tale.
Nu ești singurul câștigător. Toți colegii tăi au fost aleși la fel.
Poate acest mod de a conduce un guvern îţi va părea ciudat,
ca să nu mai vorbim de democrație.
Alegerile sunt prototipul democrației, nu?
Vechii atenieni, cei care au inventat acest cuvânt,
aveau o altă părere.
De fapt, alegerile aveau un rol mic în democrația ateniană,
iar cele mai multe funcții erau ocupate prin loterie,
dintr-o masă de cetățeni voluntari.
Spre deosebire de democrațiile reprezentative obișnuite de azi,
în care votanții aleg lideri să facă legi și să ia decizii în numele lor,
democrația din Atena secolului al V-lea î.Hr.,
era o democrație directă
care încuraja o participare largă prin principiul ho boulomenos
sau "oricine dorește".
Asta însemna că oricare dintre cei 30 000 de cetățeni eligibili
putea să participe la ecclesia,
o adunare generală care se întrunea de câteva ori pe lună.
În principiu, oricare dintre cei cam 6 000 care se prezentau la fiecare întrunire,
avea dreptul să pună concetățenilor o întrebare, să propună o lege
sau să intenteze un proces.
Desigur, o mulțime de 6000 de oameni
care încearcă să vorbească în același timp,
nu ar reuși să constituie un guvern folositor.
De aceea, sistemul atenian se baza
și pe un consiliu de guvernare cu 500 de membri, numit Bule,
pentru a pregăti agenda și a evalua propunerile,
pe lângă sute de jurați și magistrați responsabili de problemele juridice.
În loc să fie aleși sau numiți, acești oameni participau la loterie.
Procesul de selecție aleatoare e cunoscut drept tragere la sorți.
Singurele funcții ocupate prin alegere,
erau cele despre care se credea că necesită pricepere,
cum ar fi cele de generali.
Acestea erau considerate aristocratice, adică guvernarea celor mai buni,
în opoziție cu democrația: guvernarea celor mai mulți.
Cum s-a ajuns la acest sistem?
Democrația a apărut la Atena,
după lungi perioade de tensiune socială și politică,
marcate de conflicte între nobili.
Puteri care cândva erau rezervate elitelor,
– cum ar fi luarea cuvântului în adunări și dreptul la vot –
au fost extinse către cetățenii obișnuiți.
Abilitatea cetățenilor obișnuiți de a îndeplini corespunzător îndatoririle,
a devenit trăsătura centrală a ideologiei democratice ateniene.
Participarea civică era datoria, nu privilegiul, tuturor cetățenilor,
iar tragerea la sorți și mandatul cu termen strict,
împiedicau formarea de clase conducătoare sau de partide politice.
Conform standardelor sec. al XXI-lea, legea ateniană excludea pe mulţi.
Femeile, sclavii și străinii nu aveau cetățenie deplină,
iar dacă îi excludem pe cei prea tineri, masa de cetățeni atenieni eligibili
scădea la 10 - 20% din populația totală.
Unii filozofi antici, inclusiv Plato, criticau această formă de democrație
ca anarhică și reprezentând guvernarea de către cei proști.
Astăzi însă cuvântul are conotații atât de bune,
încât regimuri foarte diferite pretind că-l întruchipează.
Sunt şi unii care împărtășesc scepticismul lui Plato
despre înțelepciunea mulțumilor.
Multe democrații moderne reconciliază acest conflict,
prin faptul că cetățenii sunt puși să-i aleagă pe cei considerați apți
să facă legi în numele lor.
Acest lucru are neajunsurile sale, inclusiv influența bogăției
și apariția politicienilor profesioniști cu interese diferite de ale votanților.
Ar putea oare renașterea alegerii prin tragere la sorți
să ducă la un legislativ mai eficient, mai divers și mai reprezentativ?
Sau funcțiile politice moderne, la fel ca funcțiile militare ateniene,
cer cunoștințe și abilități specifice?
Probabil n-ar trebui să sperați că veți câștiga un loc la guvernare,
dar, în funcție de unde locuiți, ați putea fi ales ca parte dintr-un juriu,
să participați la un consiliu cetățenesc sau la un organ consultativ.
Toate acestea sunt exemple ale felului în care principiul democratic
asociat tragerii la sorți supraviețuiește și astăzi.