Mafijas bosam Džonam Goti neko nevarēja piešūt,
un viņš gadiem izvairījās no likuma,
piekukuļojot un iebiedējot zvērinātos un lieciniekus.
Ar to viņš sev nopelnīja iesauku Teflona Dons
par godu vienai no pasaulē slidenākajām vielām.
Teflons bija Apollo apkalpes valkātajos skafandros izkāpšanai uz Mēness,
Manhetenas projektā izmantotajās caurulēs un vārstos
un varbūt pat tavā virtuvē
cepampannu un cepumu pannu nelīpošajos pārklājumos.
Kas ir šī slidenā un cietā viela, un kāpēc tai nekas nelīp klāt?
Teflons ir politetrafluoretilēna jeb PTFE tirdzniecības nosaukums.
To 1938. gadā nejauši atklāja 27 gadus vecs amerikāņu ķīmiķis
Rojs Plankets,
cenšoties ķīmisko vielu uzņēmumam DuPont iegūt netoksisku aukstumaģentu.
Viņa laboratorijas tvertnē izveidojusies dīvainā, baltā viela
bija ķīmiski inerta,
proti, tā nereaģēja ar citām vielām.
Tai bija arī ārkārtīgi zems berzes koeficients,
kas nozīmēja, ka citi materiāli no tā uzreiz noslīdēja nost.
Teflona īpašības ir ideālas, ja vajag kaut ko slidenu,
ķīmiski izturīgu
vai ūdensnecaurlaidīgu,
tātad tam ir daudz izmantojumu.
Tas atrodams it visur –
kā pārklājums lietusmēteļiem,
rūpnieciskajiem lodīšu gultņiem,
mākslīgajām locītavām,
shēmas platēm
un pat Denveras starptautiskās lidostas Rocky Mountains stila jumtam.
PTFE apbrīnojamās īpašības nosaka tā molekulu uzbūve.
Tas ir polimērs,
proti, to veido garas, kopā sasaistījušās atkārtojošos atomu vienību virknes.
PTFE virkni veido oglekļa atomu pamatvirkne,
kam piesaistījušies pa diviem fluoriem.
Fluora atomi oglekli sedz kā bruņas,
spirālveidā izkārtojoties ap virkni.
Saites starp oglekli un fluoru ir ārkārtīgi ciešas.
Gluži kā pāris, kas pievērš uzmanību tikai viens otram,
ogleklis ar fluoru reaģē tik spēcīgi,
ka parastajiem starpmolekulu spēkiem, kas izraisa vielu salipšanu,
nav nekādu izredžu.
Pieķerties parasti nespēj pat slaveni lipīgās gekona pēdas.
Bet paga!
Ja PTFE nekam nelīp klāt,
kā tad to var tik cieši piestiprināt kam tādam kā panna?
Viena metode ir pannu apstrādāšana ar smilšu strūklu
vai kodināšana ar ķīmiskām vielām, virsmu padarot raupju.
Tad uzklāj īpašu gruntējumu, kas kalpo kā līme.
Precīzs tā sastāvs ir komercnoslēpums, ko ražotāji neizpauž.
Pannu apsmidzina ar šķidru PTFE
un uzkarsē līdz aptuveni 420 Celsija grādiem.
Slāņi sacietē gludā un slidenā pārklājumā.
Pēc tam uz šīs ar PTFE noklātās pannas cepot olas,
īpaši ciešās oglekļa un fluora saites
vienkārši nepievērš uzmanību ūdens, tauku un olbaltumvielu molekulām olās.
Bez šīs mijiedarbības
pārtika vienkārši slīd pa virsmu, tai nepielīpot.
Varētu jautāt, vai uz pannām ar PTFE pārklājumu gatavot ir droši?
Atbilde ir jā, ja esi uzmanīgs.
PTFE ir stabils vidējās temperatūrās, ko izmantotu olu vai zivju cepšanai,
taču par 260 Celsija grādiem lielākā temperatūrā tas sāk sadalīties,
un, turpinot karsēšanu, no tā izdalās kaitīgi dūmi.
Uz lielas uguns tukša panna ātri vien var uzkarst līdz 260 grādiem,
taču lielākā daļa virtuvju ir gana labi vēdināmas,
lai dūmus izkliedētu.
Agrāk cilvēki arī domāja,
ka kaitīga bija no pannas nokasīta PTFE nejauša apēšana,
taču pašreiz ir vienprātība par tā nekaitīgumu.
Tā kā PTFE diez ko nereaģē ar citām ķīmiskajām vielām,
tas ķermenī nesadaloties.
Tas, vai droši ir ražot teflonu, gan ir cits stāsts.
DuPont un ar to saistītajam uzņēmumam Chemours
nu draud miljoniem dolāru tiesas prāvas.
Viņus apsūdz gadu desmitiem ilgā vides piesārņošanā
un darbinieku un vietējo kopienu pakļaušanā riskiem,
kas saistīti ar toksiskas vielas – PFOA – apdraudējumu veselībai.
Šo ķīmisko vielu izmantoja teflona ražošanā.
Runājot par Džonu Goti,
1992. gadā mafijas bosu beidzot notiesāja par piecu cilvēku slepkavību
un citiem noziegumiem.
Tas pamudināja FIB Ņujorkas biroja vadītāju paziņot:
„Teflona vairs nav.
Mafijas bosu klāj līplentes, un mums viņam visu izdevās piešūt.”