[Ovaj video sadrži grafički sadržaj. Gledatelju se preporučuje oprez.]
Ovo je Facebook profil Nine Rodríguez.
Imala je tri različita profila
i 890 dječaka starih između 8 i 13 godina među svojim kontaktima.
Ovo su isječci razgovora s jednim od tih dječaka.
Razgovor je tekstualan
i nalazi se u dosjeu.
Ovaj joj je dječak slao intimne slike
sve dok njegova obitelj nije za to saznala.
Optužbom i istragom koja je uslijedila razotkriveno je mjesto prebivališta.
Ovo je bila njezina soba.
Nina Rodríguez je u stvarnosti bila odrasla osoba od 24 godine
koja je to običavala raditi mnogim maloljetnicima.
Micaela Ortega imala je 12 godina
kada se otišla naći s novom Facebook prijateljicom
istih godina.
Govorila je da se zove "Rochi de River".
U stvarnosti se našla s Jonathanom Lunom (26)
koji je, kad su ga konačno uhitili, priznao da ju je ubio
jer djevojčica nije htjela imati seksualne odnose.
On je imao četiri Facebook profila
i 1700 žena među kontaktima.
Devedeset posto njih bilo je mlađe od 13 godina.
Ovo su dva različita slučaja "groominga":
odrasla osoba kontaktira maloljetnu preko Interneta
te ih manipulacijom ili prijevarom
dovodi do seksualnog područja,
od razgovora o seksu do dijeljenja intimnih fotografija,
snimanja preko web kamere
ili dogovora fizičkog susreta.
To je grooming.
Postoji i dobiva na snazi.
Pitanje je: "Što ćemo učiniti?"
jer su u međuvremenu djeca sama.
Završavaju s večerom, odlaze u sobu,
zatvaraju vrata
uzimaju računalo, mobitel
i ulaze u klub,
u disko.
Razmislite na sekundu o ovome što sam vam rekao:
nalaze se na mjestu punom neznanaca
u okruženju bez inhibicija.
Internet je slomio fizičke prepreke.
Kad smo sami u svojoj sobi
i spojimo se na Internet,
zapravo nismo sami.
Postoje najmanje dva razloga zašto se ne zanimamo za ovu temu,
odnosno zašto se ne zanimamo na pravi način.
Prvi je zato što smo sigurni
da je sve što se događa na Internetu virtualno.
U biti, tako ga i zovemo: "virtualni svijet".
Ako potražite u rječniku,
virtualno znači nešto prividno i nestvarno.
Koristimo tu riječ kad se radi o Internetu,
nečemu nestvarnom.
I u tome leži problem s groomingom,
koji je stvaran.
Poremećene, izopaćene odrasle osobe koriste Internet
kako bi zlostavljale dječake i djevojčice.
I koriste se, izmedu ostalog, time
što roditelji i djeca misle da se ono što se ondje događa, zapravo ne događa.
Prije nekoliko godina s kolegama sam osnovao NVO, "Cybersigurna Argentina",
koja se bavi osvještavanjem o sigurnom surfanju Internetom.
U 2013. sudjelovali smo na sastancima
Zastupničkog doma
gdje se raspravljalo o Zakonu o groomingu.
Sjećam se da je za mnoge
grooming značio tek korak koji prethodi
dogovoru za fizički susret s djecom i spolnim odnosima s njima.
No, nisu mislili da se događa djeci
koja su neznajući bila izložena razgovoru o seksu s odraslom osobom,
koja su dijelila intimne slike misleći da će ih vidjeti drugo dijete
ili, još gore,
koja su se razotkrivala preko web kamere;
nitko to nije doživljavao zlostavljanjem.
Siguran sam da za mnoge od vas zvuči čudno
da netko nekoga može zlostavljati a da ga pritom ne dotakne.
Oblikovani smo da tako mislimo.
Znam, jer sam i ja bio takav.
Bio sam običan tehničar za informatičku sigurnost
dok mi se nije dogodilo ovo.
Krajem 2011. godine,
u malom gradu provincije Buenos Aires,
prvi sam put čuo za takav jedan slučaj.
Kad sam završio s izlaganjem,
prišli su mi roditelji jedanaestogodišnje djevojčice
koja je bila žrtva groominga.
Odrasla osoba ju je nagovorila
da se samozadovolji pred web kamerom
te ju je snimila.
I video je kružio raznim Internet stranicama.
Tog su nas dana roditelji u suzama molili
da im damo recept kako maknuti te snimke s Interneta.
Slomilo mi se srce,
a dio mene se promijenio zauvijek;
bio sam njihovo zadnje razočaranje i rekao da je za to prekasno.
Jednom kad se sadržaj podijeli na Internetu
nemamo više kontrolu nad njim.
Od tog dana mislim na tu djevojčicu,
koja se ujutro budi
i doručkuje sa svojom obitelji koja je vidjela taj video,
i odlazi u školu
i putem susreće ljude koji su je vidjeli golu,
i dolazi i igra se s prijateljima koji su je također takvu vidjeli.
Tako živi.
Izložena.
Naravno da je nitko nije silovao.
No, nije li njezina seksualnost iskorištena?
Očito je da imamo različite mjere za ono fizičko i ono digitalno.
Ljutimo se na društvene mreže
jer ljutiti se na nas same bilo bi bolnije i iskrenije.
To nas dovodi do drugog razloga
zašto se ne zanimamo za ovu temu na pravi način.
Uvjereni smo
da djeca ne trebaju našu pomoć,
da im je tehnologija "jasna".
Kad sam ja bio dijete,
u nekom su mi trenutku dopustili da idem sam u školu.
Nakon što su me godinama starci držali za ruku,
jednog dana su me posjeli,
dali mi ključeve od kuće
i rekli: "Dobro ih čuvaj, ne daj ih nikome,
idi i vrati se putem koji smo ti pokazali,
vrati se u vrijeme koje smo ti rekli,
prijeđi cestu na uglu, a prije pogledaj lijevo i desno
i, najvažnije, ne pričaj s nepoznatima".
Jako sam dobro znao hodati,
a ipak, tu je bila figura odrasle osobe zadužene da me pazi.
Jedna je stvar znati nešto raditi,
a druga je znati se paziti.
Zamislite sa mnom sljedeću situaciju:
imam 10 ili 11 godina, probudim se ujutro,
bace mi ključeve od kuće i kažu:
"Seba, danas možeš ići sam pješke u školu".
I kad se vratim kasno,
kažu mi: "Ah, ne! Moraš se vratiti u vrijeme koje ti kažemo".
I dva tjedna kasnije,
usputno: "Znaš što?
Moraš prelaziti cestu na uglu
i prije pogledati lijevo i desno".
I dvije godine poslije:
"Ah! I ne pričaj s nepoznatima".
Zvuči blesavo, zar ne?
Tako se blesavo mi ponašamo s tehnologijom.
Djeci dajemo potpuni pristup
i čekamo hoće li jednog dana, kasnije no što bi trebali,
naučiti kako se paziti.
Jedna stvar je znati nešto učiniti,
druga je znati se paziti.
Također, kad držimo govore za roditelje
često nam kažu kako njih ne zanima tehnologija,
kako ih ne zanimaju društvene mreže.
Uvijek ih na to upitam zanimaju li ih njihova djeca.
Za nas odrasle, približiti se ili ne tehnologiji
znači isto što i približiti se ili ne djeci.
Internet je dio njihovog života.
Tehnologija nas tjera da promislimo
o odnosu između odraslih i maloljetnika.
Obrazovanje je uvijek počivalo na dva stupa:
iskustvu i znanju.
Kako onda možemo podučavati kako sigurno pretraživati Internet
kad nemamo ni jedno ni drugo?
Mi odrasli danas moramo usmjeravati djecu
u područjima koje često ne poznajemo,
a njima su vrlo bliska.
Nemoguće je, dakle, pronaći odgovor
ako se ne upustimo u stvari koje nam nisu toliko ugodne,
na koje nismo navikli.
Mnogi od vas možda misle da je meni sve ovo jednostavno
jer sam relativno mlad.
I uglavnom je to i bilo tako.
Bilo.
Do prošle godine
kad sam osjetio teške godine na leđima
prvi put kad sam otvorio Snapchat.
(Smijeh)
(Pljesak)
Apsolutno ništa nisam shvaćao!
Djelovao mi je kao nepotrebna društvena mreža,
beskorisna, neshvatljiva;
činio se poput fotoaparata!
Nije imao izbornik s opcijama!
Tad sam prvi put osjetio jaz
koji ponekad postoji između djece i odraslih.
Ali, istovremeno je to bila prilika da učinim nešto ispravno:
da izađem iz ugodne zone i da se prislim.
Osjećao sam da nikad u životu neću koristiti Snapchat.
Ipak, kasnije sam upitao moju sestričnu, tinejdžericu,
da mi objasni kako ga koristi.
Ali, i zašto ga koristi.
Zašto je zabavlja.
Lijepo smo porazgovarali.
Pokazala mi je svoj Snapchat, svašta mi ispričala,
zbližili smo se i nasmijali.
Danas ga koristim,
(Smijeh)
ne znam koliko dobro,
ali najbitnije je da mi je poznat
i da ga razumijem.
Ključ je bio u tome da se othrvam početnom dojmu,
da se upustim učiniti nešto novo,
nešto novo.
Danas imamo priliku stvoriti nove dijaloge.
Koja je zadnja aplikacija koju si skinuo?
Na kojoj društvenoj mreži razgovaraš s prijateljima?
Koju vrstu informacija dijeliš?
Je li netko nepoznat probao razgovarati s tobom?
Možemo li ovako razgovarati mi odrasli i djeca?
Moramo se prisiliti, svi mi.
I ovdje ima mnogo mladih koji nas slušaju.
Često kad im držimo govore u školama
ili na društvenim mrežama,
djeca nas pitaju ili nam ispričaju stvari
koje se nisu odvažili reći ni roditeljima ni nastavnicima,
nama, koje ni ne poznaju.
Ta djeca moraju znati
koje su opasnosti surfanja po Internetu,
kako se paziti
i, najbitnije od svega, da, kao i sve ostalo
dok su djeca, to mogu naučiti od bilo koje odrasle osobe.
Sigurno pretraživanje Interneta mora biti tema razgovora
u svakoj kući i svakoj učionici u državi.
U anketi koju smo proveli ove godine
15% škola reklo je da su se susreli sa slučajevima groominga
u svojoj instituciji.
Taj broj raste.
Tehnologija je promijenila sve aspekte našeg života,
uključujući i opasnosti s kojima se suočavamo,
i način na koji se pazimo.
Grooming nam je to pokazao na najbolniji način:
okomivši se na djecu.
Hoćemo li se uključiti da ga izbjegnemo?
Rješenje polazi od vrlo jednostavnog poteza:
razgovarati o toj temi.
Puno hvala.
(Pljesak)