[סרטון זה מכיל תוכן גרפי. מומלצת דיסקרטיות בצפייה)
זה פרופיל הפייסבוק של נינה רודריגס.
היו לה 3 פרופילים שונים
ו- 890 ילדים בגילאי 8 -13 נמנו ברשימת החברים שלה.
אלו הם קטעים מתוך שיחה עם אחד הילדים האלה.
השיחה היא טקסטואלית
והינה מוקלטת.
הילד הזה התחיל לשלוח תמונות אינטימיות,
עד שמשפחתו הבינה מה קורה.
התלונה והחקירה הובילו לבית מגורים.
זה היה חדרה של הילדה.
נינה רודריגס היתה למעשה מבוגר בן 24,
שנהג לעשות זאת עם הרבה קטינים.
מיכאלה אורטגה היתה בת 12
כשיצאה לפגוש את חברתה החדשה מהפייסבוק.
שהיתה לכאורה בת גילה.
"רוצ'י דה ריבר" היה שמה.
היא פגשה למעשה את יונתן לונה שהיה בן 26.
כשלבסוף תפסו אותו,
הוא הודה שהרג את הילדה כי היא סירבה לקיים אתו יחסי מין.
היו לו 4 פרופילים של פייסבוק
ו 1700 נשים בין אנשי הקשר שלו.
90% היו מתחת לגיל 13.
אלה הם 2 מקרים שונים של פיתוי קטינים:
מבוגר יוצר קשר עם קטין באמצעות האינטרנט,
ועל ידי מניפולציה או הטעיה,
מוביל אותו לתחום מיני,
מדיבור על מין ועד לשיתוף תמונות אינטימיות,
הקלטות באמצעות מצלמת רשת,
או יצירת מפגש פיסי.
זה הוא פיתוי קטינים.
זה קורה וזה מתרבה.
השאלה היא: "מה אנחנו הולכים לעשות?"
כי בינתיים הילדים לבד.
אחרי ארוחת ערב, הם נכנסים לחדרם.
סוגרים את הדלת,
ניגשים למחשב ולנייד,
ונכנסים לאולם באולינג,
לדיסקוטק,
חישבו לרגע על מה שאמרתי:
הם נמצאים במקום מלא זרים
ובסביבה נטולת עכבות.
האינטרנט פרץ מחסומים פיזיים.
כשאנחנו לבד בחדר השינה שלנו
ומתחברים לאינטרנט,
למעשה איננו נמצאים לבד.
יש לפחות שתי סיבות שבגללן אנחנו לא מטפלים בנושא זה
או לפחות לא בצורה נכונה.
ראשית, כי אנו בטוחים
שכל מה שקורה באינטרנט הוא וירטואלי.
למעשה אנו קוראים לזה "העולם הווירטואלי".
אם מחפשים במילון,
משהו וירטואלי הוא משהו שקיים לכאורה אבל אינו אמיתי.
ואנו משתמשים במילה הזאת כדי לדבר על האינטרנט:
כעל משהו שאינו אמיתי.
וזו הבעיה עם פיתוי קטינים,
שהוא אמיתי.
מבוגרים מנוונים וסוטים משתמשים באינטרנט
כדי להתעלל בילדים ובילדות.
ומנצלים , בין היתר, את העובדה
שהם והוריהם חושבים שמה שקורה שם, לא באמת קורה.
לפני כמה שנים, יסדנו עמותה: בשם "ארגנטינה ביטחון סייבר"
שמופקדת על העלאת המודעות לגלישה בטוחה באינטרנט
ב 2013 השתתפנו בפגישות
בבית הנבחרים,
שבו נידון החוק בעניין "פיתוי קטינים".
אני זוכר שעבור רבים,
הפיתוי היה רק הצעד הראשון
כדי לממש מפגש פיזי עם הילדים ולקיים עימם יחסי מין.
אבל הם לא חשבו מה קורה עם הילדים --
שנחשפו לשיחות על מין עם מבוגר מבלי לדעת זאת,
שחלקו תמונות אינטימיות במחשבה שילד אחר יראה אותן
או אפילו גרוע יותר,
שחשפו עצמם מאחורי מצלמת אינטרנט --
אף אחד לא החשיב זאת כפגיעה.
אני בטוח שלרבים מכם נשמע מוזר
הרעיון שאדם יכול להתעלל באחר ללא מגע פיזי.
תוכננו לחשוב כך.
אני יודע, כי כך היה במקרה שלי.
הייתי טכנאי אבטחת מידע
עד שזה קרה לי.
בסוף שנת 2011,
בעיירה קטנה במחוז בואנוס איירס
שמעתי לראשונה על מקרה.
לאחר הרצאה שנתתי,
פנו אלי הורים לילדה בת ה 11
שנפלה קורבן לפיתוי קטינים.
אדם מבוגר תמרן אותה
לאונן מול מצלמת האינטרנט שלה
והקליט את זה.
והסרטון הופץ באתרי אינטרנט שונים.
באותו יום ההורים ביקשו מאיתנו בדמעות
שנלמד אותם איך למחוק את הסרטונים מהרשת
זה שבר את לבי,
והדבר שינה אותי לנצח,
לאכזב אותם ולומר שזה מאוחר מדי:
שכשהתוכן נמצא כבר ברשת,
כבר איבדנו שליטה.
מאותו יום אני חושב על הילדה הזו,
שיושבת בארוחת הבוקר עם משפחתה
שראתה את הסרטון שלה,
ויצאה לבית הספר
ופגשה אנשים שראו אותה עירומה,
ובביה"ס שיחקה עם חבריה שגם כן ראו.
וכך היא חייתה.
חשופה.
כמובן שאף אחד לא חילל את גופה.
אך האם היא לא נפלה קורבן להתעללות מינית?
ודאי שיש לנו אמות מידה שונות לפיזי ולדיגיטלי.
ואנחנו כועסים על רשתות חברתיות,
כי הכעס שלנו על עצימנו הוא יותר כואב ויותר אמתי.
וזה מביא אותנו אל הסיבה השניה
שבגללה איננו עוסקים בנושא כהלכה,
כי אנו משוכנעים
שהילדים לא זקוקים לעזרתנו,
כי הם הרי מבינים היטב בטכנולוגיה.
כשהייתי ילד,
ברגע מסוים הרשו לי ללכת לבד לבית הספר.
לאחר שנים רבות שהחזקתי בידיהם של ההורים,
באותו יום הם הושיבו אותי,
נתנו לי את מפתחות הבית ואמרו לי
"שמור עליהם ואל תיתן אותם לאף אחד,
לך וחזור בדרך שהראינו לך,
חזור בשעה שאמרנו לך.
חצה בפינה, הסתכל לכל הצדדים לפני החצייה,
ובשום מקרה אל תדבר עם זרים."
היה לי מאוד ברור כיצד ללכת
ובכל זאת הייתה שם דמות של מבוגר אחראי שהשגיח עלי
דבר אחד הוא לדעת לעשות משהו
ודבר אחר הוא לדעת להיזהר.
דמיינו אתי את המצב הזה:
אני בן 10 או 11, מתעורר בבוקר,
משליכים אלי את מפתחות הבית ואומרים לי:
"סבה, היום אתה יכול ללכת לבית הספר."
וכשאני חוזר מאוחר,
הם אומרים: "לא, אתה צריך לשוב בשעה שאמרנו."
וכעבור שבועיים,
בחצייה: "אתם יודעים מה?
היית צריך לחצות בפינות
ולהסתכל לשני הצדדים לפני המעבר".
וכעבור שנתיים:
"אה, ואל תדבר עם זרים."
נשמע מגוחך, לא כן?
ומגוחך גם האופן בו אנו נוהגים עם טכנולוגיות.
אנו מאפשרים לילדים גישה מלאה
ורואים אם יום אחד, מאוחר מדי,
הם לומדים כיצד לשמור על עצמם.
דבר אחד הוא לדעת איך לעשות משהו,
דבר אחר הוא לדעת איך לשמור על עצמם.
באותו עניין, כשאנו מדברים עם הורים, לעתים קרובות
הם אומרים לנו לעתים קרובות שאינם מתעניינים בטכנולוגיה
שלא מעניינות אותם הרשתות החברתיות.
תמיד אני שב ושואל אם מעניינים אותם הילדים שלהם,
כמבוגרים להתקרב או לא להתקרב לטכנולוגיה,
זה כמו להתקרב או לא להתקרב לילדים.
האינטרנט הוא חלק מחייהם.
הטכנולוגיה מאלצת אותנו לשוב ולחשוב
על היחסים בין מבוגרים לקטינים.
החינוך היה תמיד מבוסס על שני עמודי תווך:
הנסיון והידע.
איך נלמד אותם לגלוש באינטרנט בביטחה
כאשר אין לנו דבר משני אלה?
היום כמבוגרים, עלינו להדריך את הילדים
בתחומים שאנו הרבה פעמים לא מכירים,
ושעבורם הם מאוד ידידותיים.
אי אפשר אם כן, למצוא תשובה
מבלי לעשות דברים חדשים שגורמים לנו אי נוחות,
שאיננו מורגלים בהם.
רבים מכם יחשבו שזה קל בשבילי
כי אני צעיר יחסית.
ובגדול זה היה כך.
היה
עד לשנה שעברה,
שהרגשתי את כובד השנים על כתפיי.
בפעם הראשונה שפתחתי את הסנאפצ'ט.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
לא הבנתי כלום!
מצאתי שזו רשת חברתית מיותרת
חסרת תועלת, לא מובנת:
זה נראה לי כמו מצלמה רגילה!
לא היה תפריט עם אפשרויות!
לראשונה חשתי את הפער
שקיים לפעמים בין ילדים למבוגרים.
אבל זו היתה גם הזדמנות לעשות את הדבר הנכון
לעזוב את אזור הנוחות ולהכריח את עצמי.
חשבתי שלעולם לא אשתמש בסנאפצ'ט
ואז ביקשתי את בת דודתי בת העשרה
להראות לי איך משתמשים בזה.
אבל גם, שאלתי מדוע היא משתמשת בזה?
מה הכיף בזה?
היתה לנו שיחה נחמדה.
היא הראתה לי את הסנאפצ'ט שלה, סיפרה לי דברים,
התקרבנו זה לזו, צחקנו,
היום אני משתמש בזה --
(צחוק)
איני יודע אם אני עושה זאת טוב,
אבל מה שחשוב זה שאני מכיר את זה
ואני מבין את זה.
הדבר החשוב ביותר היה לא להיכנע לרושם הראשוני,
משהו חדש.
היום יש לנו הזדמנות לקיים דו שיח חדש.
מהו היישום האחרון שהורדתם?
באיזו רשת חברתית אתם מתקשרים עם חבריכם?
איזה סוג מידע אתם חולקים?
האם מישהו זר ניסה לתקשר איתך?
האם נוכל לקיים שיחות כאלה עם הילדים?
עלינו להכריח את עצמנו, כולנו.
הרבה צעירים מקשיבים לנו עתה.
הרבה פעמים בהרצאות בבתי ספר
או באמצעות רשתות חברתיות,
ילדים שואלים אותנו, או מספרים דברים
שלא העזו לספר להוריהם או למוריהם --
לנו, שאותנו אינם מכירים.
ילדים אלה צריכים לדעת
מהם סיכוני הגלישה ברשת,
כיצד להיזהר,
אך, ביסודו, גם את זה, כמעט כמו כל דבר אחר,
כילדים, הם יכולים ללמוד ממבוגר כלשהו.
הגלישה הבטוחה ברשת צריכה להיות נושא שיחה
בכל בית ובכל כיתת לימוד במדינה.
סקר שערכנו השנה, הראה ש 15% מבתי הספר
אמרו שידעו על מקרים של פיתוי ילדים
בבית הספר שלהם.
והמספר הולך וגדל.
הטכנולוגיה שינתה את כל ההיבטים בחיינו,
כולל הסיכונים שעומדים בפנינו,
וכיצד אנו מטפלים בהם.
ופיתוי קטינים מציג זאת בדרך הכואבת ביותר:
בכך שהוא מערב ילדים,
האם נפעל כדי למנוע זאת?
הפתרון מתחיל בדבר מאוד פשוט:
לדבר על הנושא.
תודה רבה,
(מחיאות כפיים)