Раніше мені снився один і той же сон:
я заходжу в кімнату, повну людей,
і намагаюся не дивитися нікому в очі,
а коли хтось нарешті звертає на мене увагу,
в мене починається паніка,
ця людина підходить до мене
і каже : "Я такий-то,
а як звати тебе ?"
А я не в стані відповісти,
і після незручної мовчанки цей хтось каже:
"Ти забув, як тебе звати?"
А я далі мовчу.
І раптом всі люди в кімнаті починають дивитися на мене,
запитуючи хором:
(голоcи за кадром) "Ти що, забув власне ім'я?"
Монотонний гул гучнішає, я хочу відповісти , але не роблю цього.
Я - художник.
Деякі з моїх робіт гумористичні,
інші досить смішні, але з сумним підтекстом.
Є одна штука, яка мені дійсно подобається:
робити маленькі анімації,
де я озвучую різноманітних персонажів.
Я був ведмедем.
(Відео) Ведмідь (голос Сафвата): Привіт.
(Сміх)
Сафват: Я був китом.
(Відео) Кит (голос С.): Привіт.
(Сміх)
С.: Я був вітальною листівкою.
(Відео) Листівка (голос С.): Привіт.
(Сміх)
С: І мій улюбленець Франкенштейн.
(Відео) Франкенштейн (Голос С.): (Гарчання)
(Сміх)
С: Я мав просто дуже сильно гарчати.
Пару років тому я зробив це навчальне відео
про історію відеоігор.
І для нього я мав говорити голосом Космічного Загарбника.
(Відео) Космічний Загарбник (голос С.): Привіт.
С: Серйозно, мрія здійснилася.
(Сміх)
І коли відео закинули в Інтернет,
я просто сидів за комп'ютером і оновлював сторінку,
хвилюючись за реакцію.
Приходить перший коментар.
(Відео) Коментар: Хороша робота.
С: Ура!
Я оновлюю.
(Відео) Коментар: Чудове відео. Чекаю на наступне.
С: Це лише перша частина з двох.
Я збирався якраз працювати над наступною.
Я оновлюю.
(Відео) Коментар: Де ДРУГА частина? ДЕЕЕ? Я хочу її ВЖЕ!
(Сміх)
С: Інші, не тільки мама, говорили про мене приємні речі
в Інтернеті!
Я відчув, що нарешті досяг успіху.
Оновлюю.
(Відео) Коментар: У нього набридливий голос. Без образ.
С: ОК,не ображаюся. Оновлюю.
(Відео) Коментар: Перероби його, будь ласка, без арахісового масла в роті.
С: ОК, нарешті відгук з конструктивною критикою.Оновлюю.
(Відео) Коментар: Будь ласка, не беріть його для озвучення знову,
його важко зрозуміти.
С: Оновлюю.
(Відео) Коментар:Не можу зрозуміти через індійський акцент.
С: ОК, ОК, ОК, дві примітки.
Перша, в мене нема індійського акценту,
він - пакистанський, ясно?
Друга, це точно пакистанський акцент.
(Сміх)
Але такі коментарі далі з'являлися,
тому я зрозумів, що їх треба просто ігнорувати,
отож я почав роботу над другою частиною відео.
Я записав звуковий ряд,
та кожного разу, як я брався за редагування,
я просто не міг цього робити.
Кожного разу я повертався у своє дитинство,
коли мені було набагато складніше висловлюватися.
Скільки себе пам'ятаю - я заїкався.
У класі я був тим,
хто ніколи не піднімав руку, якщо мав запитання -
або знав відповідь.
Щоразу як дзвонив телефон,
я біг у ванну, тільки щоб не треба було піднімати слухавку.
Якщо це дзвонили мені, батьки казали, що мене немає.
Я багато часу проводив у ванній.
Також я ненавидів представлятися,
особливо в групах.
Я завжди заїкався на своєму імені, і неодмінно хтось питав:
"Ти що, забув своє ім'я?"
І всі сміялися з цього.
Цей жарт ніколи не набридав.
(Сміх)
Я провів дитинство з думкою про те, що якщо заговорю,
всім стане ясно, що зі мною щось не в порядку,
що я ненормальний.
Отож я переважно мовчав.
Як бачите, навіть можливість використовувати свій голос у роботі
була для мене великим кроком.
Щоразу, як я записую,
я переробляю кожне речення багато разів,
а потім повертаюся
і вибираю те, де, на мою думку, я найменше лажаю.
(Закадровий голос) Редагування аудіо - це наче фотошоп для голосу.
Я можу його сповільнити, пришвидшити, зробити глибшим чи додати ехо.
І якщо під час цього я заїкаюся, і якщо під час цього я заїкаюся,
я просто вертаюся і все виправляю.
Магія.
Використовувати дуже відредагований голос в роботі -
це спосіб нарешті звучати нормально самому собі.
Але після коментарів до відео
я більше не почувався нормальним.
Отож, я припинив використовувати свій голос у роботі.
Відтоді я багато думав, що значить бути нормальним.
І усвідомив,
що "нормальність" має багато спільного зі сподіваннями.
Наведу приклад.
Я натрапив на одну історію
про давньогрецького письменника Гомера.
Отож, Гомер згадує дуже мало кольорів у своїх творах.
А ті, котрі він згадує,
здається, розуміє не цілком правильно.
До прикладу, море описує як винно-багряне,
лиця людей бувають зелені, а вівці - фіолетові.
Але це не тільки в Гомера.
Якщо глянути на всю давню літературу -
древньокитайську, ісландську, грецьку, індійську
і навіть першу Біблію на івриті -
у них всіх згадують дуже мало кольорів.
А найпопулярніша теорія про те, у чому тут причина, полягає в тому,
що культури почали відрізняти кольори
тільки коли отримали можливість ці кольори створювати.
Отож, по суті, тільки вміючи робити колір,
отримуєш можливість його бачити.
Червоний, що його більшості цивілізацій вдалося досить легко створити,
вони почали бачити досить рано.
Але синій колір, який створити значно складніше -
багато культур навчилися робити
значно пізніше.
Бачити його почали також тільки згодом.
Так що доти, навіть якщо колір був навколо них,
можливості бачити його вони просто не мали.
Він був невидимий.
Це не було частиною їхнього побуту.
Отак історія допомогла показати мій досвід у контексті.
Отож, коли я вперше прочитав коментарі до відео,
початковою реакцією було прийняти все дуже особисто.
Але коментатори не знали,
наскільки я соромився свого голосу.
Більшість з них реагували на мій акцент,
мовляв, це ненормально, коли оповідач має акцент.
Але що взагалі нормально?
Ми знаємо, що читачі знайдуть більше помилок у правописі,
якщо думатимуть, що ти - темношкірий.
Відомо, що викладач менш охоче допоможе жінці або студенту-представнику меншин.
Також знаємо, що резюме з іменами, типовими для білих людей,
отримають більше зворотніх дзвінків, аніж ті, що популярні серед "чорних".
Чому ж це так?
Через наші очікування, що таке норма.
Ми вважаємо, що це нормально,
коли чорний студент робить помилки на письмі.
Ми думаємо, що це нормально,
коли студентки або студенти-представники меншин не є успішними.
Ми вважаємо, що це нормально,
коли білий працівник є кращим найманцем, аніж чорний.
Але дослідження також показують, що така дискримінація - це
здебільшого просто фаворитизм,
який виникає через бажання допомогти людям, з якими ви можете мати стосунки,
аніж через прагнення нашкодити людям, з якими не можете.
Розуміння, що з людиною стосунки неможливі, починається у молодому віці.
Наведу приклад.
Одна бібліотека, яка відслідковує персонажів
у дитячих книжках кожного року,
встановила, що у 2014 тільки 11 відсотків книжок
мали кольорових персонажів.
А рік до того їх було близько 8 відсотків,
незважаючи на те, що половина дітей в Америці сьогодні походять з меншин.
Половина.
Отож, тут є дві великі проблеми.
Перша: дітям говорять, що вони можуть стати будь-ким
і робити будь-що,
тим не менше, більшість історій, що їх читають діти кольору.
розповідають про несхожих на них людей.
Друга: більшість не усвідомлює.
наскільки вони схожі з меншинами -
наше повсякденне життя, наші надії,
мрії, наші страхи
і наша спільна любов до хумусу.
Він смачнючий!
(Сміх)
Так само, як синій для стародавніх греків,
меншини не є тим, що ми вважаємо нормальним,
тому що нормальне - це просто набір того, до чого ми схильні
і наскільки це видиме для нас.
І саме тут усе ускладнюється.
Я можу прийняти усталене поняття норми: норма - це добре,
а все, що поза цим вузьким поняттям - погане.
Або я можу перечити цій панівній ідеї
моєю роботою,
моїм голосом,
моїм акцентом
і тим, що я стою тут на сцені,
навіть якщо я до смерті переляканий та сховався б зараз краще у ванній.
(Сміх)
(Оплески)
(Відео) Вівця (голос С.): Тепер я повільно починаю використовувати голос
заново у своїй роботі.
І це чудово.
Це не означає, що я не зламаюся,
коли наступного разу купка людей скаже, що я говорю так,
(Бурмотіння) ніби набрав у рот арахісового масла.
(Сміх)
ГГ.Це просто означає ,що тепер я набагато ясніше розумію,
що стоїть на кону,
і чому здатися - це не варіант.
Стародавні греки не прокинулися, зненацька зрозумівши,
що небо синє.
Минули століття, поки людство усвідомило, що саме воно ігнорувало
такий довгий час.
Отож, потрібно постійно кидати виклик поняттю норми,
адже це дасть можливість нам, як соціуму,
нарешті побачити небо таким, яке воно є.
(Відео): Дякую. Дякую. Дякую. Дякую. Дякую. Дякую.
Франкенштейн: (гарчить)
(Сміх)
Дякую.
(Оплески)