Nekad mi se stalno ponavljao sledeći san
u kom bih ušetao u prostoriju punu ljudi
i pokušao da ne pravim kontakt očima s bilo kim.
Sve dok me neko primeti,
i ja prosto počnem da paničim.
A osoba mi priđe
i kaže: "Zdravo, zovem se tako-i-tako.
A kako se ti zoveš?"
A ja sam prosto nem, ne mogu da odgovorim.
Nakon neprijatne tišine, on kaže:
"Jesi li zaboravio svoje ime?"
A ja i dalje ćutim.
A onda, polako, svi drugi ljudi iz prostorije počinju da se okreću ka meni
i pitaju, skoro jednoglasno,
(Sinhronizacija; nekoliko glasova) "Jesi li zaboravio svoje ime?"
Kako hor postaje glasniji, želim da odgovorim, ali ne odgovaram.
Ja sam vizuelni umetnik.
Neka moja dela su duhovita,
a neka su malčice smešna, ali na tužan način.
A nešto u čemu zaista uživam
je pravljenje ovih kratkih animacija
gde dajem glas raznim likovima.
Bio sam medved.
(Video) Medved (Glas Safvata Salima): Zdravo.
(Smeh)
Safvat Salim: Bio sam kit.
(Video) Kit (Glas SS-a): Zdravo.
(Smeh)
SS: Bio sam čestitka.
(Video) Čestitka (Glas SS-a): Zdravo.
(Smeh)
SS: I moj lični favorit je Frankenštajnovo čudovište.
(Video) Frankenštajnovo čudovište (Glas SS-a): (Groktanje)
(Smeh)
SS: Samo sam morao da grokćem za taj snimak.
Pre nekoliko godina sam napravio ovaj obrazovni snimak
o istoriji video igara.
I za njega sam radio glas svemirskog osvajača.
(Video) Svemirski osvajač (Glas SS): Zdravo.
SS: Ostvarenje sna, zaista.
(Smeh)
A kad je taj snimak postavljen na internet,
prosto sam sedeo za kompjuterom, pritiskajući "rifreš",
uzbuđen da vidim reakcije.
Prvi komentar je stigao.
(Video) Komentar: Sjajno.
SS: To!
Pritisnem "rifreš".
(Video) Komentar: Odličan snimak. Radujem se sledećem.
SS: ovo je bilo samo za prvi deo dvodelnog snimka.
Trebalo je da radim na sledećem.
Pritisnem "rifreš".
(Video) Komentar: Gde je DRUGI deo? GDEEEEEE? Potreban mi je SAAAAAD! :p
(Smeh)
SS: Ljudi koji nisu moja mama su govorili lepe stvari o meni,
na internetu!
Činilo se da sam se konačno probio.
Pritisnem "rifreš".
(Video) Komentar: Glas mu je iritantan. Bez uvrede.
SS: U redu, ne vređam se. Rifreš.
(Video) Komentar: Možeš li ovo da snimiš bez kikiriki putera u ustima?
SS: U redu, bar je povratna informacija unekoliko konstruktivna.
Pritisnem "rifreš".
(VIdeo) Komentar: Molim te ne koristi više ovog naratora,
jedva se razume.
SS: Rifreš.
(VIdeo) Komentar: Nisam mogao da pratim zbog indijskog akcenta.
SS: OK, OK, OK, dve stvari.
Pod jedan: nemam indijski akcenat,
imam pakistanski akcenat, u redu?
I pod dva: očito imam pakistanski akcenat.
(Smeh)
Ali slični komentari su i dalje stizali,
pa sam shvatio da bi trebalo prosto da ih ignorišem
i da počnem da radim na drugom delu snimka.
Snimio sam svoj audio,
ali svaki put kad bih seo da ga montiram,
prosto nisam mogao.
Svaki put bi me to vratilo u detinjstvo,
kad mi je bilo teže da govorim.
Mucao sam od kad pamtim.
Bio sam dete iz odeljenja
koje nikad ne podiže ruku kad ima nešto da pita -
ili zna odgoor.
Svaki put kad bi telefon zazvonio,
otrčao bih u kupatilo kako ne bih morao da se javim.
Ako bi poziv bio za mene, moji roditelji bi rekli da nisam tu.
Proveo sam mnogo vremena u kupatilu.
I mrzeo sam da se predstavljam,
naročito u grupama.
Uvek bi zamuckivao svoje ime, i obično bi neko prokomentarisao:
"Jesi li zaboravio svoje ime?"
I onda bi se svi nasmejali.
Ta šala nikad nije zastarela.
(Smeh)
Proveo sam svoje detinjstvo osećajući da ako progovorim,
postaće očigledno da nešto nije u redu sa mnom,
da nisam normalan.
Te sam uglavnom ćutao.
Pa, vidite, kasnije je čak i mogućnost korišćenja mog glasa u mom radu
bila ogroman korak za mene.
Svaki put kad snimim zvuk,
napipavao bih izlaz izgovarajući svaku rečenicu mnogo, mnogo puta,
a potom bih se vraćao
i birao one za koje sam verovao da su najmanje bezvezne.
(Sinhronizacija) SS: Obrada zvuka je poput fotošopa vašeg glasa.
Mogu da ga usporim, ubrzam, učinim dubljim, dodam eho.
A ako zamucam usput, a ako zamucam usput,
prosto se vratim i popravim to.
To je magija.
SS: Upotreba mog izuzetno obrađenog glasa u mom radu
je bio način za mene da konačno sebi zvučim normalno.
Ali nakon komentara na snimak,
više se zbog toga nisam osećao normalno.
Te sam prestao da koristim moj glas u mom radu.
Od tad sam mnogo razmišljao o tome šta znači biti normalan.
I stigao sam do zaključka
da "normalnost" uveliko zavisi od očekivanja.
Dozvolite da vam dam primer.
Naišao sam na priču
o antičkom grčkom piscu Homeru.
Sad, Homer retko pominje boje u svom pisanju.
Pa čak i kad to radi,
čini se da ih baš i ne pogodi.
Na primer, more opisuje da je crveno kao vino,
ljudska lica su ponekad zelena, a ovce su ljubičaste.
No ne radi se samo o Homeru.
Ako pogledate celokupnu drevnu književnost -
drevnu kinesku, islandsku, grčku, indijsku,
pa čak i originalnu jevrejsku Bibliju -
u svima njima se retko pominju boje.
A najpopularnija teorija o tome zašto je tako
je da su kulture počele da prepoznaju neku boju
tek kad su bile u mogućnosti da naprave tu boju.
U suštini, ako možete napraviti boju,
tek onda je možete videti.
Boja poput crvene, koju je bilo prilično lako napraviti u većini kultura -
počeli su da vide tu boju prilično rano.
No boja poput plave, koju je bilo značajno teže napraviti -
mnoge kulture nisu savladale kako da naprave tu boju
sve do mnogo kasnije.
Nisu je ni raspoznavali sve do mnogo kasnije, takođe.
Pa je sve do tad, iako je boja mogla da bude svuda oko njih,
prosto nisu bili u stanju da je vide.
Bila je nevidljiva.
Nije bila deo njihove normalnosti.
A ta priča mi je pomogla da stavim sopstveno iskustvo u kontekst.
Pa kad sam prvi put čitao komentare na snimak,
moja prvobitna reakcija je bila da to sve primim lično.
Ali ljudi koji su komentarisali nisu znali
koliko sam samosvestan svog glasa.
Većinom su reagovali na moj akcenat,
da nije normalno za naratora da ima akcenat.
Ali šta je uopšte normalno?
Znamo da će lektori da nađu više omaški u pisanju,
ako misle da ste crnac.
Znamo da su profesori manje skloni da pomažu ženama ili studentima manjinama.
I znamo da biografije sa prezimenima koja zvuče belački
dobijaju više poziva od biografija s prezimenima koja zvuče crnački.
Zašto je tako?
Zbog našeg očekivanja toga šta je normalno.
Smatramo da je normalno
da đak crnac pravi više grešaka u pisanju.
Smatramo da je normalno
kad žena ili đak manjina ne uspeju.
I smatramo da je normalno
da je radnika belca bolje zaposliti nego crnca.
Istraživanja takođe pokazuju da su ovakve diskriminacije
u većini slučajeva prosto pristrasnost
i proističu više iz želje da pomognemo ljudima s kojima se poistovećujemo
nego iz želje da povredimo ljude s kojima se ne poistovećujemo.
A nepoistovećivanje s ljudima počinje u veoma ranom uzrastu.
Dozvolite da vam dam primer.
Jedna biblioteka koja vodi evidenciju o likovima
u dečjim kolekcijama knjiga svake godine
je otkrila da je 2014. svega oko 11 procenata knjiga
imalo obojenog lika.
A samo godinu ranije, taj broj je bio oko osam procenata,
iako danas polovina američke dece vodi poreklo iz manjinskih okruženja.
Polovina.
Ovde imamo dva velika problema.
Pod jedan, deci govore da mogu da budu bilo šta,
da mogu da postignu sve,
pa ipak većina priča koju konzumiraju obojena deca
je o ljudima koji nisu poput njih.
Pod dva, većina većinskih grupa ne shvata
u kolikoj su meri slični manjinama -
naša svakodnevna iskustva, naše nade,
naši snovi, naši strahovi
i naša uzajamna ljubav prema humusu.
Preukusan je!
(Smeh)
Baš kao plava boja kod antičkih Grka,
manjine nisu deo onoga što smatramo normalnim
jer je normalnost prosto konstrukcija onoga čemu smo izloženi
i koliko nam je to vidljivo.
A ovde stvari postaju malčice komplikovane.
Mogu da prihvatim formiranu pretpostavku normalnosti - da je normalnost dobra,
i da je sve van te svedene definicije normalnosti loše.
Ili mogu da dovedem u pitanje tu formiranu pretpostavku normalnosti
svojim radom
i svojim glasom
i svojim akcentom
i stojeći ovde na sceni,
iako sam se usrao od straha i radije bih bio u kupatilu.
(Smeh)
(Aplauz)
(Video) Ovca (Glas SS-a): Trenutno polako počinjem da koristim glas
u svom radu, opet.
I dobar je osećaj.
Ne znači da neću doživeti slom
sledeći put kad nekoliko desetina ljudi kaže da govorim
(Mrmljanje) kao da u ustima imam puter od kikirikija.
(Smeh)
SS: To prosto znači da sad mnogo bolje razumem
šta je u pitanju,
i kako odustajanje nije opcija.
Antički Grci se nisu prosto probudili jednog dana i shvatili
da je nebo plavo.
Trebalo je čak vekovi da prođu da bi ljudi shvatili šta smo ignorisali
toliko dugo.
Stoga moramo stalno da dovodimo u pitanje našu pretpostavku o normalnosti
jer će nam, kao društvu, to omogućiti
da konačno vidimo nebo kakvo jeste.
(Video) Likovi: Hvala vam. Havala vam. Hvala vam. Hvala vam. Havala vam.
Frankenštajnovo čudovište: (Grokće)
(Smeh)
SS: Hvala vam.
(Aplauz)