Aš vis sapnuodavau pasikartojantį sapną,
kuomet įeinu į kambarį, pilną žmonių
ir stengiuosi nežiūrėti niekam į akis.
Iki kol kažkas mane pastebi,
ir tiesiog supanikuoju.
Tas žmogus prieina prie manęs
ir sako „Labas, mano vardas toks ir toks.
Koks tavo vardas?“
O aš tiesiog tyliu, negalėdamas atsakyti.
Po nejaukios tylos jis sako
„Ar pamiršai savo vardą?“
O aš vis tyliu.
Ir tada lėtai visi kiti žmonės kambaryje pribėga link manęs
ir beveik sutartinai klausia
(keli balsai kartu) „Ar pamiršai savo vardą?“
Kai skandavimas garsėja, noriu atsakyti, bet neatsakau.
Aš užsiimu vizualiu menu.
Kai kurie mano darbai yra komiški,
o kai kurie liūdnai juokingi.
Bet vienas dalykas, kuriuo aš tikrai mėgaujuosi,
tai šių mažų animacijų kūrimas,
kur aš galiu uždėti savo balsą visokiausiems personažams.
Aš buvau meška.
Meška (Safwat Saleem balsas): Labas.
(Juokas.)
Safwat Saleem: Aš buvau banginis.
Banginis (SS balsas): Labas.
(Juokas.)
SS: Aš buvau atvirutė.
Atvirutė (SS balsas): Labas.
(Juokas.)
SS: Ir mano mėgiamiausias – Frankenšteino pabaisa.
Frankenšteino pabaisa (SS balsas): (murmėjimas)
(Juokas.)
SS: Šitam turėjau nemažai murmėti.
Prieš kelerius metus dariau šį pamokantį video
apie kompiuterinių žaidimų istoriją.
Ir tam video turėjau uždėti savo balsą įsibrovėliui iš kosmoso.
Kosmoso įsibrovėlis (SS balsas): Labas.
SS: Svajonė tikrai išsipildė.
(Juokas.)
Kai tas video buvo įkeltas į internetą,
tiesiog sėdėjau prie kompiuterio ir spaudinėjau „atnaujinti“,
laukiantis atsiliepimų.
Pasirodo pirmas komentaras.
Komentaras: Puikiai padirbėta.
SS: Taip!
Spaudžiu „atnaujinti“.
Komentaras: Šaunus video. Lauksiu kito.
SS: Tai buvo pirma dalis iš dviejų.
Vėliau turėjau kibti prie antros dalies.
Spaudžiu „atnaujinti“.
Komentaras: Kur antra dalis? KUUUR? Noriu pamatyti DABAAAR!
(Juokas.)
SS: Žmonės, neskaitant mano mamos, sakė gražius dalykus apie mane,
internete!
Jaučiausi pagaliau atvykęs.
Spaudžiu „atnaujinti“.
Komentaras: Jo balsas užknisa. Nieko asmeniško.
SS: Gerai, neįsižeidžiau. Atnaujinti.
Komentaras: Ar galėtum perdaryti be riešutų sviesto burnoje?
SS: Gerai, nors kiek konstruktyvi kritika. Spaudžiu „atnaujinti“.
Komentaras: Nebenaudok šio pasakotojo,
vos galima suprasti.
SS: „Atnaujinti“.
Komentaras: Negalėjau sekti dėl indiško akcento.
SS: Gerai, gerai, du dalykai.
Pirma, aš neturiu indiško akcento,
aš turiu pakistanietišką akcentą, gerai?
Antra, aš tikrai turiu pakistanietišką akcentą.
(Juokas.)
Tačiau tokie komentarai vis atsirasdavo,
todėl nusprendžiau ignoruoti juos
ir pradėjau dirbti su antra dalimi.
Įrašau savo garsą,
bet kai prisėdu redaguoti,
tiesiog negaliu.
Kiekvieną kartą tai nunešdavo mane į vaikystę,
kai man gerokai sunkiau sekėsi šnekėti.
Kiek save prisimenu, aš mikčiojau.
Buvau tas vaikis,
kuris niekad nekelia rankos – nors turi klausimą –
arba žino atsakymą.
Kiekvieną kartą suskambus telefonui
bėgdavau į vonią, kad nereikėtų atsiliepti.
Jei skambindavo man, tėvai sakydavo, kad manęs nėra šalia.
Praleisdavau daug laiko vonioje.
Ir nemėgdavau prisistatinėti,
ypač grupėse.
Visada mikčiodavau prisistatydamas, ir dažniausiai kažkas lepteldavo:
„Ar pamiršai savo vardą?“
Tada visi juokdavosi.
Tas pokštas niekada nepasendavo.
(Juokas.)
Vaikystėje jaučiausi taip, kad jei prakalbsiu,
taps akivaizdu, kad kažkas su manimi negerai,
kad aš nenormalus.
Taigi daugiausia tylėjau.
Ir matote, galiausiai net man naudoti savo balsą darbe
buvo milžiniškas žingsnis.
Kaskart, kai įrašau garsą,
apgraibomis ištariu kiekvieną sakinį daug kartų,
tada grįžtu
ir išrenku tuos, kurie mano nuomone, yra mažiausiai blogi.
SS: Garso redagavimas yra lyg „Photoshop“ tavo balsui.
Aš galiu sulėtinti, pagreitinti, pagilinti, pridėti aidą.
Ir jei bešnekant sumikčioju, ir jei bešnekant sumikčioju,
grįžtu ir tiesiog pataisau.
Tiesiog magiška.
SS: Savo daug redaguoto balso naudojimas
pagaliau tapo būdu normaliai skambėti sau pačiam.
Bet po video komentarų,
aš nebesijaučiau normaliai.
Todėl nusprendžiau nebenaudoti savo balso kūryboje.
Nuo tada daug galvojau, ką reiškia būti normaliu.
Ir supratau,
kad „normalumas“ labai susijęs su lūkesčiais.
Pateiksiu pavyzdį.
Užtikau istoriją apie
senovės graikų rašytoją Homerą.
Homeras savo užrašuose mini labai mažai spalvų.
Ir net kai jas įvardina,
atrodo, jog jis šiek tiek suklysta.
Pavyzdžiui, jūra aprašoma raudona kaip vynas,
žmonių veidai kartais žali, o avys violetinės.
Ir tai ne tik Homeras.
Jei pažvelgsime į visą senovės literatūrą –
senovės kinų, islandų, graikų, indų
ir net Hebrajų Bibliją –
jie visi mini labai mažai spalvų.
Pati populiariausia teorija aiškinanti, kodėl taip galėjo atsitikti,
yra ta, kad kultūros pradėjo atskirti spalvas
tik tada, kai išmoko pagaminti tą spalvą.
Taigi praktiškai, kai gali pagaminti spalvą,
tik tada gali ją matyti.
Raudona, kuri daugeliui kultūrų buvo lengvai pagaminama –
buvo pradėta matyti gana anksti.
Bet tokia spalva kaip mėlyna, kurią pagaminti buvo sunkiau –
daugelis kultūrų neišmoko gaminti šios spalvos,
tik gerokai vėliau.
Jie ją pradėjo matyti taip pat daug vėliau.
Taigi iki tol, nors pati spalva, ko gero, buvo visur aplinkui,
jie paprasčiausiai neturėjo galimybės matyti.
Ji buvo nematoma.
Tai nebuvo dalis to, ką jie laikė norma.
Ir ši istorija padėjo pažvelgti į mano patirtį kitu kampu.
Taigi, kai pirma perskaičiau video komentarus,
mano pirminė reakcija liepė priimti viską labai asmeniškai.
Tačiau komentatoriai nežinojo,
koks jautrus esu savo balso atžvilgiu.
Jie daugiausia reagavo į mano akcentą,
jog yra nenormalu pasakotojui būti su akcentu.
Bet visgi, kas yra normalu?
Mes žinome, jog apžvalgininkai ras daugiau rašytinių klaidų užrašuose,
jei manys, kad esi juodaodis.
Mes žinom, kad profesoriai linkę mažiau padėti studentėms arba mažumoms.
Taip pat, kad CV su baltaodžių vardais,
sulaukia daugiau atsakymų nei su juodaodžių vardais.
Kodėl taip?
Dėl mūsų lūkesčių apie tai, kas yra normalu.
Mes manome, kad yra normalu,
kai juodaodis studentas daro rašybos klaidas.
Mes manome, kad yra normalu,
kai moteris arba mažumą atstovaujantis studentas nepasiekia tikslo.
Mes manome, kad normalu manyti,
kad baltaodis darbuotojas yra geresnis darbuotojas nei juodaodis.
Tačiau tyrimai taip pat rodo, kad tokia diskriminacija
daugeliu atvejų yra paprasčiausias favoritizmas,
atsirandantis daugiau iš noro padėti žmonėms, su kuriais gali susisieti
nei su troškimu skriausti žmones, su kuriais negali susisieti.
Negebėjimas susisieti su žmonėmis prasideda labai ankstyvame amžiuje.
Duosiu pavyzdį.
Viena biblioteka kasmet analizuoja
vaikiškų knygelių veikėjus.
Pasirodo, kad 2014 tik 11 procentų knygų
turėjo spalvotos rasės personažą.
Ir prieš metus tas skaičius buvo apie 8 procentus,
nors pusė Amerikos vaikų šiandien yra kilę iš mažumų.
Pusė.
Čia slypi dvi problemos.
Pirma, vaikams sakoma, kad jie gali būti bet kuo,
gali daryti bet ką,
ir visgi didžioji dalis istorijų, kurias vaikai skaito
yra apie žmones, kurie yra kitokie.
Antra, daugumos grupės nesupranta, kad didžiąja dalimi
yra panašios į mažumas –
mūsų kasdienės patirtys, viltys,
svajonės, baimės
ir mūsų bendra meilė humusui.
Tai skanu!
(Juokas.)
Kaip senovės graikams mėlyna spalva,
mažumos nėra dalis to, ką mes laikome norma,
nes norma yra paprasčiausiai tai, su kuo susiduriame.
Ir kaip tai yra matoma aplink.
Čia dalykai tampa kiek sudėtingesni.
Aš galiu sutikti su išankstine normos sąvoka – kad normalu yra gerai,
ir kad viskas, kas yra už šio siauro apibrėžimo, yra blogai.
Arba galiu mesti iššūkį tai išankstinei normalumo sąvokai
savo darbu
ir su savo balsu,
su mano akcentu,
ir stovint čia ant scenos,
nors aš ir velniškai bijau ir geriau būčiau vonioje.
(Juokas.)
(Plojimai.)
Avis (SS balsas): Dabar vėl palengva pradedu naudoti savo balsą
darbe.
Jausmas geras.
Nereiškia, kad aš nepalūšiu.
Kitą kartą, kai pora tuzinų žmonių sakys, kad kalbu
(murmėdamas) lyg burnoje turėčiau riešutų sviesto.
(Juokas.)
SS: Tai tik reikš, kad dabar geriau suprantu,
kas pastatyta ant kortos,
ir kad pasiduoti negalima.
Senovės graikai nepabudo tiesiog vieną dieną suprasdami,
kad dangus yra mėlynas.
Net žmonėms prireikė amžių suprasti tai, ką taip ilgai
ignoravome.
Mes privalome kvestionuoti savo normalumo sąvoką,
nes tik taip kaip visuomenė
pamatysime dangų tokį, koks jis yra.
Personažai: Ačiū. Ačiū. Ačiū. Ačiū. Ačiū.
Frankenšteino pabaisa: (murma)
(Juokas.)
SS: Ačiū.
(Plojimai.)