Volt egy visszatérő álmom:
belépek egy emberekkel teli szobába,
és megpróbálok elkerülni minden szemkontaktust.
Míg csak valaki észre nem vesz,
és be nem pánikolok.
Ez a valaki odasétál hozzám,
és azt mondja: "Szia, ez-és-ez a nevem.
És téged hogy hívnak?"
Én pedig csak hallgatok, képtelen vagyok válaszolni.
A kellemetlen csönd után így folytatja:
"Elfelejtetted a neved?"
És még mindig hallgatok.
És akkor, lassan, mindenki más is a szobában felém fordul
és azt kérdezi, szinte kórusban,
(Több hang megszólal.) "Elfelejtetted a nevedet?"
Ahogy a kántálás egyre hangosabb, válaszolni akarok, de nem teszem.
Egy vizuális művész vagyok.
Néhány munkám humoros,
néhány egy kicsit vicces, amolyan szomorkás módon.
Az egyik dolog, amit igazán élvezek,
az ezeknek a kis animációknak a készítése,
melyeknél minden karakternek én kölcsönözhetem a hangom.
Voltam medve.
(Videó) Medve (Safwat Saleem hangja): Szia.
(Nevetés)
Safwat Saleem: voltam bálna.
(Videó) Bálna (S.S. hangja): Szia.
(Nevetés)
S.S.: Voltam üdvözlőkártya.
(Videó) Üdvözlőkártya (S.S. hangja): Szia.
(Nevetés)
S.S.: És a kedvencem: Frankenstein szörnye.
(Videó) Frankenstein szörnye (S.S. hangja): (Morgás)
(Nevetés)
S.S.: Ennél csak morognom kellett egy csomót.
Néhány éve csináltam egy oktatóvideót
a videojátékok történelméről.
Annál Space Invader hangját kellett alámondanom.
(Videó) Space Invader (S.S. hangja): Szia.
S.S.: Egy álom vált valóra.
(Nevetés)
Amikor az a videó online elérhető lett,
ott ültem a számítógép előtt, frissítgetve az oldalt,
izgatottan várva a válaszokat.
Bejön az első hozzászólás.
(Videó) Hozzászólás: Nagyon jó.
S.S.: Ez az!
Újra frissítek.
(Videó) Hozzászólás: Remek videó. Várom a következőt.
S.S.: Ez csak az első része volt egy kétrészes videónak.
Ezután akartam készíteni a másodikat.
Frissítek.
(Videó) Hozzászólás: Hol van a MÁSODIK? HOOOL? Nekem MOOOST kell! :P
(Nevetés)
S.S.: Anyukámon kívül más emberek is szépeket mondtak rólam,
az interneten!
Úgy éreztem, megérkeztem.
Frissítek.
(Videó) Hozzászólás: Annyira idegesítő a hangja. Nem bántásképp.
S.S.: Ok, nem bántódtam meg. Frissítés.
(Videó) Hozzászólás: Megcsinálnád újra mogyoróvaj-szopogatás nélkül?
S.S.: Ok, ez legalább némiképp építő jellegű. Frissítek.
(Videó) Hozzászólás: Kérlek, ne használjátok ezt a narrátort,
alig lehet érteni.
S.S.: Frissítés.
(Videó) Hozzászólás: Nem követhető az indiai akcentus miatt.
S.S.: OK, OK, OK, két dolog.
Először is, nincs indiai akcentusom.
Pakisztáni akcentusom van, világos?
És másodszor, egyértelműen pakisztáni akcentusom van.
(Nevetés)
De a hozzászólások csak jöttek,
és arra gondoltam, hogy nem veszek róluk tudomást,
és elkezdek dolgozni a videó második részén.
Felvettem a hangot,
de ahányszor leültem szerkeszteni,
egyszerűen nem tudtam megcsinálni.
Minden egyes alkalommal a gyerekkoromra emlékeztetett,
amikor sokkal nehezebb volt beszélnem.
Amennyire emlékszem, mindig dadogtam.
Az a gyerek voltam az osztályban,
aki sose emelte fel a kezét, ha kérdése volt -
vagy ha tudta a választ.
Amikor csörgött a telefon,
mindig a fürdőszobába rohantam, hogy ne kelljen felvennem.
Ha tőlem függ, a szüleim mindig azt mondták volna, hogy nem vagyok ott.
Sok időt töltöttem a fürdőszobában.
És utáltam bemutatkozni,
főleg csoportokban.
Mindig dadogtam a nevemnél, és általában valaki mindig megkérdezte:
"Elfelejtetted a nevedet?"
Ilyenkor mindenki nevetett.
Ez a vicc sose maradhatott el.
(Nevetés)
Úgy töltöttem a gyerekkoromat, hogy azt éreztem, ha beszélek,
mindenkinek egyértelmű, hogy valami baj van velem,
hogy nem vagyok normális.
Ezért többnyire csöndben maradtam.
Az, hogy képes vagyok a hangomat használni a munkám során,
egy hatalmas lépés volt számomra.
Amikor felveszek egy hangot,
minden egyes mondat kimondásán többször végigszenvedem magam,
majd visszamegyek,
és kiválasztom azokat, amiknél a legkevesebbet bénáztam.
(Hangalámondás) S.S.: A hangszerkesztés a hangodnak a Photoshop-ja.
Lelassíthatom, felgyorsíthatom, mélyebbé tehetem, visszhangosíthatom.
És ha dadogok közben, és ha dadogok közben,
csak visszamegyek és kijavítom.
Ez varázslat.
S.S.: Precízen szerkesztett hangomat használva a munkámban,
egy mód volt nekem arra, hogy normálisnak hallhassam magamat.
De a videóra kapott hozzászólások után
többé már nem éreztem így.
Ezért abbahagytam a hangom használatát a munkám során.
Azóta sokat gondolkodtam azon, mit jelent normálisnak lenni.
Aztán megértettem,
hogy a "normális" leginkább az elvárásokkal van kapcsolatban.
Hadd mutassak egy példát!
Ráakadtam erre a történetre
az ókori görög íróról, Homéroszról.
Homérosz nagyon kevés színt említ az írásaiban.
Ha éppen mégis beleírja,
valahogy mégis kicsit rosszul értelmezi őket.
Például a tengert borvörösként írja le,
az emberek arcát néha zöldként, a bárányokat pedig lilaként.
De nem csak Homérosznál van ez így.
Ha megfigyeljük a teljes ókori irodalmat -
az ókori kínai, izlandi, görög, indiai
és még az eredeti héber Biblia is -
nagyon kevés színt említenek.
A legnépszerűbb elmélet ennek történetéről az,
hogy a kultúrák akkor kezdték el felismerni a színeket,
amikor képesek lettek előállítani azokat.
Tehát ha elő tudsz állítani egy színt,
csak akkor vagy képes látni is.
A piros színt, amit számos kultúrában elég egyszerű volt előállítani -
már a korai időkben elkezdték megkülönböztetni.
De a kék színt, amit sokkal nehezebb volt előállítani -
sok kultúra nem tanulta meg, hogy állítsa elő ezt a színt,
csak sokkal később.
Nem is ismerték fel ezt a színt, csak sokkal később.
Ezért addig, bár egy szín mindenhol körülvehette őket,
egyszerűen nem volt meg a képességük, hogy lássák.
Láthatatlan volt.
Nem volt az életük része.
Ez a történet segített a saját tapasztalatomat megérteni.
Amikor először elolvastam a videó hozzászólásait,
első reakcióként személyes sértésnek vettem.
De a hozzászóló emberek nem tudták,
hogy milyen érzékeny vagyok a hangommal kapcsolatban.
Leginkább az akcentusomat bírálták,
hogy nem normális egy narrátornál az akcentus.
De mit nevezünk normálisnak?
Tudjuk, hogy a lektorok több helyesírási hibát találnak az írásodban,
ha azt gondolják, fekete vagy.
Tudjuk, hogy a tanárok kevésbé segítenek a női vagy kisebbségi diákoknak.
Tudjuk, hogy az önéletrajzok, melyeken fehér hangzású név van,
több visszahívást kapnak, mint a fekete hangzásúak.
Miért van ez?
A normálissal szembeni elvárásaink miatt.
Azt gondoljuk, hogy normális,
ha egy fekete tanulónak helyesírási hibái vannak.
Azt gondoljuk, hogy normális,
ha egy lány vagy kisebbségi diák nem teljesít jól.
És azt gondoljuk, hogy normális,
hogy egy fehér alkalmazott jobb választás, mint egy fekete.
De tanulmányok azt is mutatják, hogy ez a fajta diszkrimináció
legtöbb esetben csak részrehajlás,
ami abból ered, hogy többet akarsz segíteni azoknak, akik hozzád hasonlóak,
nem pedig ártani akarsz azoknak, akiket nem érzel hasonlónak.
Ez az érzés az emberekkel már nagyon fiatalon megmutatkozik.
Hadd mutassak egy példát!
Egy könyvtár, ami évről-évre nyomon követi
a gyerekkönyvek szereplőit,
2014-ben azt találta, hogy a könyveknek csak 11 százalékában
voltak színes bőrű karakterek.
Az előtte levő évben ez a szám nyolc százalék volt,
miközben az amerikai gyerekek fele ma kisebbségi háttérből származik.
A fele.
Szóval két nagy probléma van itt.
Először, a gyerekek azt hallják, hogy bármivé válhatnak,
bármit tehetnek,
de a történetek, amiket a színes bőrű gyerekek hallanak,
hozzájuk nem hasonló emberekről szólnak.
Másodszor pedig, a többi ember nincs tisztában azzal,
hogy milyen nagy mértékben hasonlítanak a kisebbségekhez.
A mindennapi tapasztalataink, reményeink,
álmaink, félelmeink
és a humusz iránti imádatunk.
Felséges!
(Nevetés)
Mint a kék szín az ókori görögöknek,
a kisebbségek még nem részei annak, amit normálisnak tekintünk,
mert a normális egyszerűen annak az eredménye, amivel eddig találkoztunk,
és amennyire az látható körülöttünk.
És itt válnak a dolgok nehezebbé.
Elfogadhatom azt a már meglévő elképzelést a normálisról, hogy a normális jó,
és minden, ami a normális szűk tartományán kívül esik, az rossz.
Vagy kétségbe vonhatom a normális már meglévő fogalmát
a munkámmal,
és a hangommal,
és az akcentusommal,
és azzal, hogy ezen a színpadon állok,
miközben iszonyatosan félek és szívesebben lennék a fürdőszobában.
(Nevetés)
(Taps)
(Videó) Bárány (S.S. hangja): Lassan újra elkezdem használni
a hangom a munkámban.
És ez jó érzés.
Nem jelenti azt, hogy nem omlok össze
legközelebb, amikor azt mondják, úgy beszélek,
(Motyogás) mintha mogyoróvaj lenne a számban.
(Nevetés)
S.S.: Ez csak azt jelenti, hogy már jobban értem azt,
hogy mi forog kockán,
és hogy feladni nem egy választási lehetőség.
Az nem úgy volt, hogy az ókori görögök egy szép napon felébredtek, és rájöttek,
hogy az ég kék.
Évszázadokba telt az embereknek, hogy rájöjjenek, miről nem vettek tudomást
olyan sokáig.
Folyamatosan kétségbe kell vonnunk a normalitás fogalmát,
mert ez biztosítani fogja nekünk, mint a társadalomnak,
hogy végre olyannak láthassuk az eget, amilyen.
(Videó) Szereplők: Köszönöm. Köszönöm. Köszönöm. Köszönöm. Köszönöm.
Frankenstein szörnye: (Morgás)
(Nevetés)
S.S.: Köszönöm.
(Taps)