"אודיסאה" של הומר,
אחת העבודות העתיקות ביותר של הספרות המערבית,
משחזר את ההרפתקאות של הגיבור היווני אודיסאוס
במהלך המסע בן עשר השנים מהמלחמה הטרוייאנית.
למרות שחלקים אולי מבוססים על ארועים אמיתיים,
המפגשים עם מפלצות מוזרות, ענקים מבעיתים וקוסמים חזקים
נחשבים לבדיה מוחלטת.
אבל אולי יש יותר למיתוסים האלה ממה שנראה לעין?
בואו נביט בפרק מפורסם מהפואמה.
במהלך המסע הארוך הזה,
אודיסאוס והצוות שלו מוצאים את עצמם על האי המסתורי אייאה.
רועבים ועייפים, כמה מהגברים נתקלו בבית מפואר
שם אישה מהממת מקבלת אותם לסעודה מהודרת.
כמובן, כל זה הופך להיות טוב מדי להיות אמיתי.
האישה למעשה, היא המכשפה המרושעת סירסה,
וברגע שהחיילים אכלו לשבעה לשולחנה,
היא הפכה את כולם לחיות עם נפנוף של המטה שלה.
למרבה המזל, אחד האנשים ברח,
מצא את אודיסאוס וסיפר לו על הבעיה של הצוות.
אבל כשאודיסאוס מיהר להציל את אנשיו,
הוא פוגש שליח אלוהי, הרמס,
שיעץ לו ראשית לצרוך צמח קסום.
אודיסאוס עוקב אחרי עצתו,
וכשהוא מגיע לבסוף לחצרה של סירסה, לקסם שלה אין השפעה עליו,
מה שמאפשר לו להביס אותה ולהציל את אנשיו.
כמובן, הסיפור של הכישוף והשינוי לחיות
בוטל כלא יותר מדמיון במשך דורות.
אבל בשנים האחרונות, האיזכורים המרובים של צמחי מרפא ותרופות בפרקים
העלו את סקרנותם של המדענים,
מה שהוביל כמה להציע
שהמיתוסים היו ביטויים מומצאים של נסיונות אמיתיים.
הגרסה המוקדמת ביותר של הטקסטים של הומר
מספרים שסירסה ערבבה סמים אסורים לתוך האוכל
כזה שגרם לצוות לשכוח לגמרי את אדמת מולדתם.
במקרה, אחד הצמחים שגדל באזור הים התיכון
הוא עשב מרפא שנשמע לא מזיק וידוע כעשב ג'ימסון,
שהשפעותיו כוללות שיכחון מוצהר.
הצמח גם עמוס בחומרים שמפריעים לניורו טרנסמיטור חיוני
שנקרא אצטילכולין.
כזו הפרעה יכולה לגרום להזיות,
התנהגויות מוזרות,
וקושי כללי להבחין בין דמיון למציאות,
ממש מסוג הדברים
שאולי יגרמו לאנשים להאמין שהם הפכו לחיה,
מה שגם מרמז שסירסה לא היתה מכשפת,
אלא למעשה כימאית שידעה איך להשתמש בצמחים המקומיים לתועלתה.
אבל עשב ג'ימסון הוא רק חצי הסיפור.
בניגוד להרבה חומר באודיסאה,
הטקסט בנוגע לעשב המרפא שהרמס נתן לאודיסאוס הוא ספציפי באופן יוצא דופן.
נקרא מולי על ידי האלים,
מתואר שניתן למצוא אותו ביער גלן,
שורש שחור עם פרח לבן כחלב.
כמו שאר הפרק על סירסה,
התעלמו ממולי כהמצאה דמיונית במשך מאות.
אבל ב 1951, הפרמקולוג הרוסי מיקאיל משקובסקי
גילה שהכפריים בהרי אורל
השתמשו בצמח עם פרח לבן כחלב ושורש שחור
כדי לבטל שיתוק בילדים שסובלים מפוליו.
הצמח, שנקרא טיפת שלג,
הסתבר שהוא מכיל מרכיב שנקרא גלנטמין
שמונע את ההפרעות של הניורו טרנסמיטר אצטיל כולין,
מה שהפך אותו ליעיל בטיפול לא רק בפוליו
אלא מחלות אחרות, כמו אלצהיימר.
בקונגרס העולמי ה 12 לניורולוגיה,
הרופאים אנדראס פלטקיס ורוג'ר דוביסון
הציעו ראשונים שטיפת שלג היתה, למעשה, הצמח שהרמס נתן לאודיסאוס.
למרות שאין עדות ישירה שאנשים בימי הומר
היו יודעים בנוגע לאפקטים נוגדי ההזיות,
יש לנו משפט מהמאה ה 4 של הסופר היווני תאופרסטוס
שטוען שמולי נמצא בשימוש כנוגדן נגד רעלים.
אז, האם זה אומר
שאודיסאוס, סירסה, ודמויות אחרות באודיסאה היו אמיתייים?
לא בהכרח.
אבל זה מציע שבסיפורים עתיקים אולי יש אלמנט של אמת בהם
משבעבר חשבנו.
וכשאנחנו לומדים יותר על העולם סביבנו,
אולי נגלה חלק מאותו מידע
שמוחבא במיתוסים ובאגדות של ימים עברו.