Kolikor vemo,
srednjeveške Anglije nikoli niso napadli ledeni zombiji,
ali terorizirali zmaji,
a pretresla jo je bitka za prevlado med dvema plemiškima družinama,
ki se je raztezala skozi generacije
in v katero je bilo vpletenih veliko akterjev
z zapletenimi motivi in menjavami strani.
Če vam to zveni znano,
je to zato, ker je zgodovinski konflikt, znan kot Vojna vrtnic,
služil kot osnova za večino dogajanja v Igri prestolov.
Zametki vojne segajo v leto 1377, ko je umrl Kralj Edvard III.
Edvardov najstarejši sin je umrl pred svojim očetom,
a njegov desetletni sin, Rihard II.,
je zasedel prestol pred Edvardovimi tremi še živimi sinovi.
S tem, ko so preskočili generacijo,
so med vsemi potomci ostale trajne bitke za prestol,
predvsem med Lancastri, potomci Edvardovega tretjega sina,
in Yorki, potomci njegovega četrtega sina.
Ime posledičnih vojn
pride iz simbolov, povezanih s tema družinama,
Yorška bela vrtnica in Lancasterska rdeča.
Lancasterji so prvi zavzeli prestol,
ko je Riharda II. odstavil njegov bratranec Henrik IV. leta 1399.
Kljub občasnim nemirom,
je njihova vladavina ostala trdna do leta 1422,
ko je zaradi smrti Henrika V. v vojaškem pohodu
na prestolu pristal Henrik VI., ki je bil še dojenček.
Neodločen in odvisen od svetovalcev,
se je Henrik na koncu poročil z Margaret iz Anjouja,
da bi pridobil podporo Francije.
Margaret je bila lepa, ambiciozna
in neusmiljena v uničevanju svojih nasprotnikov,
najbolj sumničava pa je bila do Riharda Yorškega.
York je bil kraljev bližnji svetovalec in zvest general,
a ga je vedno bolj izrivala kraljica,
ki je povzdignila svoje podpornike, naprimer grofa Suffolka in Somerseta.
Yorkovo kritiziranje njune nesposobnosti pri obvladovanju vojne s Francijo,
je vodilo v njegovo izločitev z dvora in selitev na Irsko.
Medtem pa je kopičenje vojaških neuspehov
in nepošteno vladanje Margaret in njenih zaveznikov
povzročilo vsesplošno nezadovoljstvo
in med vsem tem kaosom
se je Rihard Yorški vrnil z vojsko, aretiral Somerseta in reformiral dvor.
Sprva neuspešen je kmalu dobil priložnost,
ko je bil imenovan za Zaščitnika kraljestva,
ko je Henrik utrpel živčni zlom.
A manj kot leto dni kasneje
je Henrik nenadoma okreval
in kraljica ga je prepričala, naj izniči Yorkove reforme.
York je pobegnil in še enkrat zbral vojsko.
Čeprav ni mogel direktno zavzeti prestola,
je bil ponovno imenovan za Zaščitnika
in poskrbel, da je bil skupaj s sinovi imenovan za Henrikove naslednike.
A namesto da bi ga okronali,
so Yorkovo glavo napičili na kol,
ko je bil ubit v bitki s kraljičinimi privrženci.
Njegov mladi sin je prevzel prestol in bil okronan za Edvarda IV.
Edvard je doživel velik vojaški uspeh proti Lancasterjem.
Henrika so ujeli,
medtem ko je Margaret pobegnila,
z njenim domnevno krutim sinom, Edvardom Westminstrskim.
A na novo okronani kralj je naredil tragično politično napako,
ko se je izognil dogovorjeni poroki s francosko princeso
in se na skrivaj poročil z vdovo manj pomembnega plemiča.
To je odtujilo najmočnejšega zaveznika, Grofa iz Warwicka.
Warwick se je povezal z Lancasterji
in naščuval Edvardovega mlajšega, ljubosumnega brata Jurija proti njemu
in celo na kratko uspel ponovno na prestol postaviti Henrika,
a to ni trajalo.
Edvard je ponovno prevzel prestol,
Lancasterskega princa so ubili v vojni,
Henrik sam pa je umrl v ujetništvu nedolgo zatem.
Nadaljevanje Edvardove vladavine je bilo mirno,
a ob njegovi smrti leta 1483, se je prelivanje krvi nadaljevalo.
Čeprav bi ga moral naslediti njegov 12-letni sin,
je Edvardov mlajši brat Rihard III. razglasil svoja nečaka za nelegitimna,
zaradi skrivne poroke njunega očeta.
Sam je prevzel nasledstvo in oba dečka vrgel v zapor.
Čeprav nihče ne ve, kaj se je zgodilo z njima,
sta čez nekaj časa princa izginila
in Richardova moč se je zdela zagotovljena.
A njegov propad je prišel samo dve leti kasneje
prek ozkega morja Angleškega Kanala.
Henrik Tudorski je bil direktni potomec prvega vojvode Lancasterskega,
vzgajan v izgnanstvu po smrti svojega očeta v preteklem uporu.
Ker je vzpon Riharda III. povzročil razkol na strani Yorkov,
je Henrik pridobil podporo pri vzponu na prestol.
Zbral je vojsko v Franciji, prečkal Kanal leta 1485
in hitro premagal Rihardove sile.
Ko se je poročil z Elizabeto Yorško, starejšo sestro izginule princese,
je na novo okronani Henrik VII. združil obe vrtnici
in s tem končal skoraj stoletje vojne.
Pogosto vidimo zgodovinske vojne kot odločilne konflikte,
kjer je jasno znan zmagovalec in poraženec.
A Vojna vrtnic, kot fikcija, ki jo je navdihnila,
nam pokaže, da so zmage lahko negotove,
zavezništva nestabilna
in celo moč kraljev tako spreminjajoča se kot letni časi.