Tema conferinței mele de astăzi
este „Fii artist, chiar acum."
Cei mai mulți oameni, când e adus în discuție acest subiect,
devin tensionați și refractari:
„Arta nu-mi dă de mâncare și în momentul de față sunt ocupat.
Trebuie să merg la școală, să-mi găsesc un serviciu,
să-mi trimit copiii la lecții..."
Te gândești: „Sunt prea ocupat, nu am timp pentru artă."
Există sute de motive pentru care nu putem fi artiști chiar acum.
Nu-ți vin în minte?
Sunt atâtea motive pentru care nu putem fi artişti
şi într-adevăr, nu suntem siguri de ce ar trebui să fim artişti.
Nu știm de ce ar trebui să fim artiști,
dar avem multe motive de ce nu putem fi.
De ce oamenii se opun instantaneu ideii de a se asocia pe ei înșiși cu arta?
Probabil crezi că arta e pentru cei foarte talentați
sau pentru cei pregătiți profesional și exhaustiv.
Și unii dintre voi s-ar putea gândi că s-au îndepărtat prea mult de artă.
Ei bine s-ar putea, dar nu e aşa.
Aceasta e tema conferinței mele de astăzi.
Toți suntem născuți artiști.
Dacă ai copii, știi ce vreau să spun.
Aproape tot ceea ce fac copiii este artă.
Desenează cu creionele pe perete.
Dansează dansul lui Son Dam Bi de la televizor,
dar nici măcar nu-l poți numi aşa pentru că devine dansul copilului.
Așadar, dansează un dans ciudat și molipsesc pe toți cu cântecul lor.
Poate că arta lor e ceva ce numai părinții pot suporta,
și, pentru că ei practică asemenea artă toată ziua,
sincer, părinţii devin puțin extenuați în jurul copiilor.
Câteodată, copiii vor interpreta monodrame --
să se joace de-a familia este o monodramă, sau o piesă de teatru.
Alţi copii, când cresc,
încep să mintă.
De obicei, părinții își amintesc când copiii lor au mințit pentru prima dată.
Sunt șocați.
„Acum se vede cine eşti," spune mama. Se gândește „De ce seamănă cu taică-său?"
Îl întreabă, „Ce fel de persoană vei fi?"
Dar n-ar trebui să te îngrijorezi.
Momentul în care copiii încep să mintă e momentul când începe arta povestirii.
Vorbesc despre lucruri pe care nu le-au văzut.
Este extraordinar. E un moment minunat.
Părinții ar trebui să sărbătorească acest moment.
Ura! Băiatul meu în sfârșit a început să mintă!
Ok? Trebuie să sărbătorim.
De exemplu, spune: "Mami, ghici ce? M-am întâlnit cu un extraterestru
în drum spre casă. „La care o mamă tipică răspunde: „Încetează cu aberațiile."
Un părinte ideal e cineva care răspunde ceva de genul:
„Adevărat? Un extraterestru? Cum arăta? A spus ceva?
Unde l-ai întâlnit?" „A, în față la supermarket."
Când ai o conversație de genul ăsta,
copilul trebuie să se gândească la ce să spună pentru a continua ce a început.
În curând, se dezvoltă o poveste.
Bineînțeles, e o poveste infantilă,
dar gândindu-se la frază după frază,
face același lucru pe care-l face un scriitor profesionist ca mine.
În esență, nu suntem diferiți.
Roland Barthes a spus odată despre romanele lui Flaubert:
„Flaubert nu a scris un roman.
El doar a conectat o propoziție cu alta.
Erosul dintre propoziții, aceasta e esența romanului lui Flaubert."
Asta-i drept, un roman, în fond, înseamnă să scrii propoziții,
apoi, fără să violezi scopul primei propoziții,
scrii următoarea propoziție.
Și continui să faci legături.
Luați în considerare acestă propoziție: „Într-o dimineaţă, când Gregor Samsa se trezi
în patul lui, după o noapte de vise zbuciumate, se pomeni metamorfozat
într-o gânganie." Da, e prima frază din „Metamorfoza" de Franz Kafka.
Când scrie o propoziție nefondată de genul acesta
și o continuă s-o explice,
opera lui Kafka devine o capodoperă a literaturii contemporane.
Kafka nu a arătat opera tatălui său.
Nu era în termeni buni cu tatăl său.
A scris-o singur.
Dacă i-ar fi arătat-o tatălui său, ar fi gândit: „Băiatul meu a înnebunit."
Și e adevărat. Arta e despre a fi puțin nebun
și despre justificarea următoarei propoziții,
ceea ce nu e cu mult diferit de ceea ce fac copiii.
Un copil care tocmai a început să mintă,
face primul pas ca povestitor.
Copiii creează artă.
Nu obosesc și se distrează făcând-o.
Am fost în insula Jeju acum câteva zile.
Când copiii sunt pe plajă, celor mai mulți le place să se joace în apă.
Dar unii dintre ei petrec mult timp în nisip,
făcând munți și mări-- ei bine, nu mări,
dar lucruri diferite -- oameni și câini, etc.
Dar părinții le spun:
„Totul va fi șters de valuri."
Cu alte cuvinte, e inutil.
Nu e nevoie.
Dar pe copii nu-i deranjează.
Ei se distrează în acel moment,
și continuă să se joace în nisip.
Copiii nu fac asta pentru că cineva le-a spus s-o facă.
Nu le spune șeful
sau altcineva, pur și simplu o fac.
Când erați copii, pariez că petreceați mult timp bucurându-vă de plăcerile artei primitive.
Când cer studenților mei să scrie despre cel mai fericit moment al lor,
mulți scriu despre experienţele artistice timpurii pe care le-au trăit când erau copii.
Să înveți să cânți la pian pentru prima dată sau să cânți la 4 mâini cu un prieten,
sau să reprezinţi o parodie ridicolă cu prietenii, toţi arătând ca niște idioți.
Sau momentul în care developezi primele poze făcute cu o cameră veche.
Vorbesc despre acest tip de experiențe.
Trebuie să fi avut un asemenea moment.
În acel moment, arta te face fericit
pentru că nu e muncă.
Munca nu te face fericit, nu-i așa? De obicei e grea.
Scriitorul francez Michel Tournier are un proverb faimos.
E un pic răutăcios, de fapt.
„Munca e împotriva firii umane. Dovada e că ne obosește."
Corect? De ce ne-ar obosi munca dacă este în firea noastră?
Jucatul nu ne obosește.
Poți să te joci toată noaptea.
Dacă lucrăm peste noapte, ar trebui să fim plătiți pentru orele suplimentare.
De ce? Pentru că e obositor și ne simțim epuizați.
Dar copiii, de obicei fac artă din plăcere. E o joacă.
Nu desenează ca să-și vândă opera unui client,
sau cântă la pian ca să câștige bani pentru familie.
Bineînțeles, au fost copii care au trebuit s-o facă.
Îl cunoașteți pe acest domn, nu-i așa?
A trebuit să plece în turneu prin Europa ca să-și întrețină familia,
Wolfgang Amadeus Mozart --
dar asta a fost cu secole în urmă, așa că putem să-l considerăm o excepție.
Din păcate, la un moment dat, arta, un hobby atât de îmbucurător, se termină.
Copii trebuie să meargă la lecții, la școală, să-şi facă temele,
și, bineînțeles, să ia lecții de pian sau de balet,
dar nu mai sunt distractive.
Ți se spune s-o faci și este o competiție. Cum poate să fie distractiv?
Dacă ești în școala primară și încă desenezi pe perete,
cu siguranță, vei avea probleme cu mama ta.
În plus,
dacă, pe măsură ce crești, continui să te comporți ca un artist,
vei simți presiunea din ce în ce mai mult,
oamenii vor pune la îndoială acțiunile tale și îți vor cere să te comporți corespunzător.
Eu când eram în clasa a 8-a, m-am înscris la un concurs de desen, în Gyeongbokgung.
Am dat tot ce-i mai bun din mine și profesorul meu a venit
și m-a întrebat: „Ce faci?"
„Desenez cu ardoare," am spus.
„De ce folosești doar negru?"
Într-adevăr, coloram cu înflăcărare în blocul de desen doar cu negru.
Și am explicat,
„E o noapte întunecată și o cioară se cocoață pe o creangă."
Apoi profesorul meu a spus:
„Da? Ei bine, Young-ha, poate nu ești bun la desen, dar ai talent la povestit."
Sau așa mi-aș fi dorit.
„Acum o să ți-o iei, ștrengarule!" a fost răspunsul. (Râsete)
„O să ți-o iei!" a spus.
Trebuia să desenăm palatul, Gyeongbokgung, etc.,
dar eu coloram totul în negru,
așa că m-a scos din grup.
Erau și o mulțime de fete acolo,
așa că am fost complet umilit.
Niciuna din explicațiile sau scuzele mele n-au fost de vreun folos,
și m-au pedepsit în stil mare.
Dacă era un profesor ideal, ar fi răspuns cum am spus eu înainte,
„Youg-ha poate nu are talent la desen,
dar are talent în a crea povești" și m-ar fi încurajat.
Dar un asemenea profesor e greu de găsit.
Mai târziu, am crescut și am vizitat galeriile din Europa--
eram student la universitate-- și am considerat că a fost total nedrept.
Uitați-vă ce am găsit. (Râsete)
Lucrări ca aceasta erau expuse în Basel în timp ce eu am fost pedepsit
și am stat în fața palatului cu desenul în gură.
Uitați-vă aici. Nu arată ca un monitor de calculator?
Arta contemporană, am descoperit mai târziu, nu se explică cu o scuză jalnică ca a mea.
Nu are nicio cioară.
Cele mai multe lucrări nu au titlu, „Neintitulate".
Oricum, arta contemporană în secolul 20
echivalează face ceva ciudat și a umple golul cu explicații și interpretări--
practic același lucru pe care l-am făcut și eu.
Bineînțeles, lucrarea mea era cea a unui amator,
dar să ne întoarcem la mai multe exemple faimoase.
Acesta e un Picasso.
A înțepenit ghidonul în scaunul de la bicicletă și avem „Cap de taur." Sună convingător, nu?
Următorul, un pişoar a fost plasat pe o parte și numit „Fântână."
Acesta era Duchamp.
Umplerea golului dintre explicație și un act ciudat cu povești--
e, într-adevăr, tot ce contează în arta contemporană.
Picasso chiar a afirmat,
„Desenez nu ceea ce văd, ci ceea ce gândesc."
Da, înseamă că nu trebuia să desenez Gyeonghoeru.
Aș vrea să fi știut atunci ce a spus Picasso. M-aș fi putut apăra mai bine.
Din păcate, micii artiști din noi
sunt sufocați până la moarte înainte de a apuca să luptăm împotriva opresorilor artei.
Sunt încuiați.
Aceasta e tragedia noastră.
Ce se întâmplă cănd micii artiști sunt încuiați, izgoniți sau chiar uciși?
Dorința noastră artistică nu dispare.
Vrem să ne exprimăm, să ne manifestăm,
dar, cu artistul mort, dorința artistică se manifestă într-o formă întunecată.
În barurile de karaoke, întotdeauna sunt oameni care cântă
„She's Gone" sau „Hotel California,"
mimând acordurile chitarei.
De obicei sună îngrozitor. De-a dreptul îngrozitor.
Astfel de oameni se transformă în rockeri.
Alţii dansează în cluburi.
Oameni cărora le-ar fi plăcut să spună povești
sfârșesc pierzând nopțile pe internet.
Așa se manifestă un talent de scriitor în latura întunecată.
Uneori, vedem tați mai încântați decât copii lor
jucându-se cu Legos sau ansamblând roboți de plastic.
Spun: „Nu-l atinge. Tati îl va face pentru tine."
Copilul deja și-a pierdut interesul și face altceva,
dar tatăl singur construiește castele.
Asta demonstrează că impulsurile artistice din noi sunt reprimate, dar nu au dispărut.
Dar deseori se pot manifesta negativ, în forma geloziei.
Știți cântecul „Mi-ar plăcea să fiu la televizor"? De ce ne-ar plăcea?
Televiziunea e plină de oameni care fac ceea ce ne-ar plăcea nouă să facem,
dar niciodată nu am apucat.
Dansează, interpretează, și cu cât fac mai multe, cu atât sunt mai lăudați.
Așadar, începem să-i invidiem.
Devenim dictatori cu o telecomandă și începem să criticăm oamenii de la televizor.
„Pur și simplu nu poate interpreta." „Numești asta cântat? Nu poate atinge notele."
Spunem cu ușurință aceste lucruri.
Devenim geloși, nu pentru că suntem răi,
ci pentru că avem mici artiști refulați în noi.
Asta cred eu.
Atunci, ce ar trebui să facem?
Da, așa-i.
Chiar acum, trebuie să începem propria noastră artă.
Chiar în minutul acesta, închidem televizorul,
ne deconectăm de la internet,
ne ridicăm și începem să facem ceva.
Când predam în școala de dramaturgie,
era un curs intitulat Dramatismul.
În acest curs, toți elevii trebuiau să pună în scenă o piesă.
Totuși, studenții la actorie nu trebuie să joace.
Pot să scrie piesa, de exemplu,
și scriitorii pot să lucreze la punerea în scenă.
Astfel, studenții la scenografie devin actori și așa creezi un spectacol.
La început, studenții se întreabă dacă pot face asta,
dar, mai târziu, se distrează foarte mult. Rareori, văd pe cineva nefericit făcând o piesă de teatru.
La școală, în armată sau chiar într-o instituție de boli mintale, odată ce pui oamenii s-o facă, se bucură de ea.
Am văzut asta întâmplându-se în armată-- mulți oameni se distrau realizând piese de teatru.
Mai am o experiență:
În cursul de scriere creativă, dau studenților o temă specială.
Am studenți ca voi la ore- mulți care nu sunt specializați în scriere creativă.
Unii specializați în artă sau muzică și cred că ei nu pot să scrie.
Le dau pagini goale de hârtie și o temă.
Poate fi o simplă temă:
Scrie despre cea mai nefericită experiență a ta din copilărie.
Există o condiție: Trebuie să scrii nebunește. Nebunește!
Merg prin jur și îi încurajez,
„Haide, haide!" Trebuie să scrii nebunește timp de o oră sau două.
Se gândesc doar primele cinci minute.
Motivul pentru care îi fac să scrie nebunește e pentru că
atunci când scrii încet și o mulțime de gânduri îți vin prin minte,
demonul artistic se târăște înapoi.
Acest demon îți va spune sute de motive
pentru care nu poți scrie:
„Oamenii vor râde de tine. Asta nu-i o scriere bună!
„Ce propoziție e asta? Uită-te la scrisul tău!"
Va spune o mulțime de lucruri.
Trebuie să alergi repede ca demonul să nu te prindă din urmă.
Scrierea într-adevăr bună pe care am văzut-o la cursurile mele
nu era dintro temă cu un termen lung,
ci din cele 40-60 minute de scriere nebunească pe care o făceau studenții
în fața mea cu un creion.
Studenții intră întrun fel de transă.
După 30-40 de minute, scriu fără să știe despre ce scriu.
Și, în acest moment, demonul cicălitor dispare.
Așadar, pot spune asta:
Nu sunt cele o sută de motive pentru care cineva nu poate fi artist,
ci, mai degrabă, un singur motiv, cel care ne face artiști.
De ce nu putem fi ceva, nu e important.
Mulți artiști devin artiști dintrun singur motiv.
Când trimitem demonul din inima noastră la culcare și începem propria noastră artă,
dușmanii apar din exterior.
Cei mai mulți iau înfățișarea părinților noștri. (Râsete)
Câteodată, arată ca partenerii noștrii,
dar nu sunt părinții sau partenerii noștrii.
Sunt demoni. Demoni.
Vin pe Pământ transformați repede
ca să te oprească din a fi artist, din a deveni artist.
Au o întrebare magică.
Când spunem, „Cred că voi încerca să joc. E o școală de dramaturgie în centrul comunității" sau
„Mi-ar plăcea să învăț cântece italiene" , ei întreabă „Oh, da? O piesă? Pentru ce?"
Întrebarea magică e "Pentru ce?"
Dar arta nu e pentru ceva anume.
Arta e țelul suprem.
Salvează sufletele noastre și ne face să trăim fericiți.
Ne ajută să ne exprimăm și să fim fericiți fără ajutorul alcoolului sau drogurilor.
Ca răspuns la o asemenea întebare pragmatică,
trebuie să fim curajoși.
„Ei bine, doar pentru divertisment. Îmi cer scuze că mă distrez fără tine,"
e ceea ce ar trebui să spui. „Voi merge înainte și o voi face oricum."
Viitorul ideal pe care mi-l imaginez e unde toți avem identități multiple,
cel puțin una dintre ele e un artist.
Odată, eram în New York și am luat un taxi. M-am așezat pe locul din spate
și, în fața mea, am văzut ceva legat de o piesă de teatru.
Am întrebat taximetristul: „Ce-i asta?"
A spus că era profilul lui. „Atunci ce ești tu?", am întrebat. „Un actor," a spus el.
Era un taximetrist și un actor. Am întrebat: „Ce roluri joci de obicei?"
A răspuns mândru că a jucat King Lear.
King Lear.
„Cine e cel care îmi poate spune cine sunt eu?" - replică superbă din King Lear.
Asta e lumea la care visez eu.
Cineva e jucător de golf ziua și scriitor noaptea.
Sau un taximetrist și un actor, un bancher și un pictor,
executându-și propriile arte în secret sau public.
În 1990, Martha Graham, legenda dansului modern, a venit în Coreea.
Marea artistă a sosit la aeroportul Gimpo, avea cam 90 de ani,
și un reporter i-a adresat o întrebare tipică:
„Ce trebuie să faci ca să devii un dansator excelent?
Un sfat pentru aspiranții dansatori coreeni?
Acum, ea era experta. Această fotografie a fost făcută în 1948 și deja era o artistă celebră.
În 1990, i-a fost adresată această întrebare.
Iată ce a răspuns:
„Pur și simplu fă-o."
Uau. Am fost impresionat.
Doar aceste trei cuvinte și a părăsit aeroportul. Asta e.
Așadar, ce ar trebui să facem noi acum?
Haideți să fim artiști, chiar acum. Chiar acum. Cum?
Pur și simplu fă-o!
Vă mulțumesc.
(Aplauze)