Hei alle sammen.
Med en Mastergrad fra Stanford University,
og nå også som psykolog og forsker,
har jeg bestandig vært forbauset over hvor vakker campus var,
sola som bader campus hver dag,
og de fantastiske vitenskapsmenn som omringer oss.
Jeg har derimot også vært forferdet over en annen ting:
Jeg ser ofte at studentene har det fælt, de er engstelige,
det finnes så mye stress.
Mitt første år på Mastergradsstudiet, var det tre selvmord på campus.
Som svar på dette startet min kollega Carole Pertofsky,
leder for Health Promotion, og jeg et kurs i 'Lykkens vitenskap'
i håp om å øke velværen på en eller annen måte.
En dag kom en av studentene frem til Carole etter kurset og sa:
"Jeg må slutte.
Dette kurset går mot alt annet jeg har lært."
Carole spurte: "Hva mener du?"
Studenten sa: "Foreldrene mine sa til meg at jeg måtte bli veldig fremgangsrik.
Og da jeg spurte dem: "Hvordan blir jeg fremgangsrik?"
sa de: "Du må jobbe veldig, veldig hardt."
Da studenten gikk tilbake og spurte dem:
"Hvordan vet jeg at jeg jobber hardt nok?"
sa foreldrene hennes: "Når du lider."
(Latter)
Det kan virke veldig sjokkerende,
og likevel har vi alle til en viss grad kjøpt denne misforståelsen.
Det finnes en misforståelse om at, for å være fremgangsrik,
må vi ofre eller i hvert fall utsette lykken vår.
Spesielt finnes det ideen
at du ikke kan oppnå suksess uten stress.
Jeg tror at du ville være enig med meg at denne ideen er ganske utbredt.
Mitt forskningsområde er vitenskapen
om lykke, velvære, oppfyllelse og motstandsdyktighet.
Jo mer jeg fordypet meg i faglitteraturen, desto mer så jeg at vi tar helt feil.
Mens vi sikkert ikke kan kontrollere
mengden av stress vi blir konfrontert med,
vi kan ikke kontrollere trykket vi blir konfrontert med,
enten det er profesjonelt eller personlig,
vi kommer alle til å oppleve livets stressfaktorer.
Vi har gjort det før, og vi kommer til å gjøre det fremover.
Det er ikke mye vi kan gjøre med det.
Likevel er det en ting vi kan kontrollere: vår sinnstilstand.
Jeg har jobbet med de mest stressete mennesker i vårt samfunn -
veteraner som kommer tilbake fra Irak og Afghanistan med trauma.
Disse unge menn og kvinner, som dere sikkert har hørt om,
lever i en konstant kjemp-eller-flykt-tilstand.
Det er som om denne stressresponsen ikke er blitt slått av.
Som følge klarer de ikke å sove.
De har mareritt hvis de faktisk klarer å ta en liten lur.
På dagtid får de tilbakeblikk.
De kan kjøre bil på motorveien
og få tilbakeblikk av å være tilbake i kamp.
De har vanskeligheter i relasjoner med andre mennesker,
og de har vanskelig for å beholde en jobb,
for å ikke snakke om å gå på skole.
En ting vi ser i faglitteraturen
er at terapi og farmasøytiske midler som de får tilbudt
i mange tilfeller ikke virker,
og i mange tilfeller er de uakseptable for veteranene
som misliker bivirkningene eller som ikke liker behandlingene.
Så vi ønsket å gjøre noe helt nytt,
og derfor passer vi inn i dette TEDx-temaet "What's New",
men samtidig er det urgammelt.
Det er faktisk noe du gjør akkurat nå: pusting.
Pusten er den eneste autonomiske funksjonen som du faktisk kan styre.
Det er vanskeligere å kontrollere, for eksempel, pulsen din,
men pusten er noe du kan kontrollere
av egen vilje, hvis du vil.
Når du puster inn, øker pulsen din,
og når du puster ut, blir den lavere.
Når du puster inn, får du mer energi, og når du puster ut, slapper du av.
Hvis du gjør pusten dypere, hvis du gjør den langsommere,
og særlig hvis du forlenger utpustene dine,
blir pulsen din lavere, blodtrykket ditt blir lavere,
og du tapper inni ditt parasympatiske nervesystem,
det motsatte av kjemp-eller-flykt: hvil-og-fordøy-nervesystemet
som roer ned hele systemet ditt.
Et annet veldig interessant faktum angående pusten
er hvor tett den er knyttet til følelsene våre.
Du har sikkert lagt merke til at på dager der du føler deg engstelig,
kan pusten din være veldig kort og overfladisk;
det samme skjer når du er veldig sint.
Hvis du ser på noen som er veldig glad,
små barn som løper gjennom sprinkleranlegget,
kan du se hvor dypt de puster,
du kan praktisk talt se hvordan magen deres beveger seg.
Andre eksempler er hulking og latter.
Dette er åpenbare måter
der pusten vår er knyttet til våre følelser.
Psykologen Pierfilippo gjorde en veldig interessant undersøkelse.
For å studere dette fenomenet inviterte han deltakeret til laboratoriet,
og han ba dem om å kalle frem visse følelser i seg selv;
følelser som lykke, tristhet, og så videre.
Han observerte hvor dypt de pustet,
han så på lengden av pusten deres
for å fastslå om det fantes et visst pustemønster
som var i samsvar med følelsen.
Og se der, han fastslo at det finnes et unikt fotspor
til hver følelse når det gjelder pustemønster.
Den andre delen av undersøkelsen var den mest interessante.
Han inviterte totalt forskjellige mennesker til laboratoriet sitt,
og den eneste instruksen han ga dem var å puste
på måten som var i samsvar med følelsen.
Pustemønstrene han hadde observert i den første delen av undersøkelsen,
instruerte han deltakerne å gjøre,
og etterpå spurte han dem: "Hvordan føler du deg?"
Dere kan nok tenke dere, hva han oppdaget.
Han oppdaget at de begynte å føle følelsene
som tilsvarte pustemønsteret.
Dette er faktisk revolusjonært.
Vi har alle hatt intense følelser,
og vi vet hvor utfordrende det er å snakke oss ut av disse følelser.
Du kan si: "Slapp av, slapp av," eller "Ikke vær så sint, ta det med ro."
Det er veldig utfordrende når følelsen er intens.
Det er enda verre når en annen kommer frem til deg
og de tror at de hjelper deg ved å si at du må ta det med ro.
(Latter)
Vi inviterte veteraner til laboratoriet,
og halvparten av dem deltok i et pusteprogram på en uke
kalt Sudarshan Kriya, forkortet til SKY-meditasjon.
Dette ukeprogrammet -- de kom et par timer per dag,
og de lærte en rekke pusteteknikker,
og mot slutten av uken
hadde angstnivået deres gått ned til et subklinisk nivå.
De fikk sove igjen.
Da uken var over hadde vi lyst å se hvor lenge effekten ville vare,
så vi testet dem igjen etter en måned.
Vi fastslo at fordelene vedvarte, de klarte fremdeles å sove.
De følte seg fortsatt bedre.
Vi testet dem igjen et år senere,
og fordelene hadde vedvart igjen, hvilket tyder på varig forbedring.
Det ble laget en dokumentarfilm av undersøkelsen,
"Free the Mind"
der du kan følge livet til to av veteranene,
og endringene som skjer i livet deres.
En av dem sa: "Takk for å gi meg livet mitt tilbake."
Han er nå blitt instruktør og lærer opp andre veteraner.
Det at vi kan bruke pusten vår til å påvirke vår sinnstilstand
betyr at vi alltid har et verktøy, uansett omstendighetene;
for å roe oss selv ned må vi bare bruke det.
Noen av dere har kanskje en stressende vei til jobben.
Kanskje du ikke liker å sitte i bilen,
du blir mer engstelig eller iblant sint på folk.
Jake hadde kanskje den mest stressende veien til jobb
som du kan tenke deg.
Han var marine-offiseren ansvarlig for det siste kjøretøyet
i en konvoi i Afghanistan.
Alle andre biler hadde kjørt trygt foran ham.
Men dessverre kjørte kjøretøyet hans over en IED -
en improvisert eksplosiv innretning.
Det var et veldig stort smell.
Da støvet hadde lagt seg, så han ned,
og han så at beina hans var brukket under kneet.
I det øyeblikket husket han en pusteteknikk
som han hadde lært i en bok som het "On Combat" ved oberstløytnant Grossman
for unge offiserer.
Boka beskrev en pusteteknikk
der du puster inn mens du teller til fire,
holder pusten mens du teller fire, ut mens du teller til fire,
holder mens du teller fire, som en firkantet pust.
I det øyeblikket husket han det, og han begynte å puste på denne måten.
Takket være det, hadde han åndsnærværelsen
til å sjekke mennene sine, forsikre seg om at de hadde berget.
Han hadde åndsnærværelsen til å gi ordre for å ringe etter hjelp.
Han hadde åndsnærværelsen
til å legge tourniquet på sine egne ben, og støtte dem opp,
og først da, etter at han hadde gjort sin plikt,
etter at han hadde tatt seg av alt, lente han seg tilbake,
og da besvimte han.
Senere fant han ut at hvis han ikke hadde hatt åndsnærværelsen,
så hadde han falt i koma, eller han ville ha forblødd.
Jake var gjest i bryllupet mitt, han er en venn.
Han går med proteser, og det er smertefult for ham å stå.
Men på bryllupet mitt så jeg ham danse.
Hvis Jake kan ha åndsnærværelsen takket være pusten,
så kan vi det òg.
Det er en av de største hemmelighetene,
og jeg håper at du tar den med hjem,
fordi jeg synes virkelig at dette er en idé det er verdt å dele.
Takk.
(Applaus)