כפראפראזה על דברי אדוארד רוני,
המנהל בסרט "שמתי ברז למורה",
אנו נותנים לילדים טובים רעיונות גרועים.
אנו אומרים להם: לכו לביה"ס, למדו היטב והשיגו ציונים טובים.
ואם תעשו זאת,
תצטרפו אח"כ לשוק העבודה ותשיגו משרה טובה ובטוחה.
ואז, אחרי כ-40 או 50 שנה,
יהיו לכם מספיק חסכונות וקיצבאות כדי לצאת לגמלאות
ולחיות היטב את גיל הזהב שלכם.
זהו רעיון משונה, למען האמת,
כי כיום, כמעט לחצי מהאנשים בארצנו יש אפס חסכונות.
רוב האמריקנים לא מקבלים תשלומי פנסיה ממעסיקיהם,
וממש בינואר האחרון הודיע מינהל הביטוח הלאומי
שהקיצבה החודשית הממוצעת היא בערך 1,300 דולר,
וזה ממש לא מספיק בעיר כמו שיקגו.
בנוסף לכל, אנו חיים יותר.
לפני שנתיים חברת הביטוח "פרודנשל" פרסמה מודעה
לפיה, נולד האדם הראשון שיחיה
עד מאה וחמישים שנה.
אתם יכולים לדמיין את זה? לחיות עד גיל כזה?
בתרחיש הזה תוכלו עדיין להיות מתמחים בגיל 50,
וכשתגיעו לגיל 70 תגלו שאתם רק באמצע הדרך לפנסיה.
ואז תלכו אל אנשי התכנון הפיננסי שלכם, והם יגידו:
"יש לי בשורות טובות ובשורות רעות.
"הבשורות הרעות: אין לך מספיק כסף כדי לפרוש,
"אבל הבשורות הטובות הן שיש לך עוד 30 שנה לעבוד על זה."
(צחוק)
בשיא הרצינות,
אנו נכנסים לעידן שבו רוב האנשים בארץ
כבר לא יוכלו לפרוש מתי שירצו
אלא ייאלצו לעבוד הרבה אחרי גיל 70 או 80,
ואולי יותר.
אם זאת המציאות החדשה,
איך תוכלו להבטיח את חייכם הטובים בגיל הזהב
במקום להקדיש את כל חייכם לעבודתכם?
עלינו להמציא ולהגדיר מחדש את רעיון הפרישה לגמלאות
וגם את הדרך אליה.
במקום לחכות לפרק החיים האחרון כדי לפרוש,
עלינו לצאת לפרישות-ביניים קטנות במהלך חיינו,
כדי לתת לעצמנו הזדמנות להתרענן, למלא את המצברים
ולהמציא מחדש את עצמנו ואת הקריירות שלנו.
חוששני שאם לא ישתנה משהו,
אנו מתקדמים למשבר הכלכלי-חברתי החמור ביותר שהיה כאן אי-פעם.
אחד מעקרונות היסוד של הכלכלה הפיננסית
הוא גיוון תיק ההשקעות,
במלים פשוטות: לא לשים את כל הביצים בסל אחד.
לפזר את הסיכונים.
למשל, במקום להוציא את כל הכסף על קניית בית,
מוטב להוציא חלק מהכסף על קניית בית,
להשאיר סכום מסוים במזומנים
ולהשקיע סכום מסוים בהשקעות אחרות.
כך שאם שוק הדיור קורס,
כמו שקרה לפני כמה שנים,
ההפסדים יהיו מוגבלים הודות לגיוון בתחומי השקעה נוספים.
האירוני הוא שבכל האמור להשכלה ולקריירה שלנו,
אנו נוהגים בדיוק להיפך.
בגיל 18 אומרים לכם לחשוב על דבר אחד שאתם רוצים לעשות,
ככל הנראה, למשך שארית חייכם.
ובגיל הזה, בכלל אסור לכם לשתות בירה.
(צחוק)
וכשאתם מתחילים לעבוד,
יגידו לכם להשתפר מאד בעבודה האחת והיחידה הזאת.
לא מצפים שתגוונו את עצמכם,
וכנראה שגם לא יצפו מכם להתעניין בנושאים אחרים,
כי לפי האמונה הרווחת, אם תמשיכו בכיוון האחד הזה,
תצליחו.
ואם לא, או אם תחליפו כיוון,
תגדילו את הסיכון שלכם ואת הסבירות להיכשל.
אבל אף לא אחת מההנחות האלה נכונה.
עולמנו משתנה כיום במהירות כה עצומה,
שכאשר הנוער של היום יסיים את בית הספר,
הוא ייצא לעולם שונה
מהעולם שמערכת החינוך הכינה אותו לקראתו.
את מקום הכישורים והערכים שאתם ואני מביאים לעבודות שלנו
יכולה תוך זמן קצר לתפוס הטכנולוגיה
או שהם בכלל יאבדו את כל הרלוונטיות שלהם.
אם כל-כך חשוב לגוון את תיק ההשקעות הפיננסי,
האם לא הגיוני לנהוג כך גם בעבודה ובחיים שלנו?
לפני כמה שנים, בגיל 32,
יצאתי למה שכיניתי "הפרישה הראשונה שלי".
פרט לכך שחסכתי לפרישה הסופית שלי,
שמתי בצד גם כסף לפרישת-הביניים הזאת.
התפטרתי מעבודתי כמנהל בחברת ייעוץ עסקי,
נסעתי לחו"ל, רכשתי כישורים ונסיון,
ועסקתי בכמה יזמויות.
זאת לא היתה החלטה פזיזה, וגם לא היתה לי תכנית ברורה.
מטרתי היתה להתרענן, למלא מצברים ולשנות את כיוון החיים והקריירה שלי,
כך שכשאחזור לשוק העבודה יהיה לי כיוון חדש לפרוץ אליו.
ציפיתי לנחשול של אנשים שיגידו לי שזה מטורף,
שאני הורס לגמרי את קריירת הייעוץ שלי,
שאילו נשארתי עוד כמה שנים הייתי נעשה שותף, מרוויח יותר,
שאני הורס את קורות-החיים שלי
ושלעולם לא אמצא שוב עבודה.
קרה בדיוק ההיפך.
אף לא אדם אחד הביע את הרגשות האלה.
אדרבא, כולם אמרו: "הלוואי שהייתי עושה כמוך.
"יש לך מזל שאתה לא תקוע.
"נצל את ההזדמנות הזאת כל עוד אתה יכול.
"יש לך כישורים ונסיון לעשות בעתיד כל מה שתרצה."
ומפתיע עוד יותר:
את המלים אלה לא אמרו לי בני גילי, דור המילניום;
ביטאו אותן אנשים בני 60.
היום, אותם אנשים בדיוק דוחים את מועד הפרישה שלהם,
לא כי הם רוצים להמשיך לעבוד,
אלא כי אין להם מספיק כסף כדי לפרוש.
הם מתחילים להמציא את עצמם מחדש בגיל 60,
רק בשביל שמץ של סיכוי לפרוש בגיל הזהב.
יש מספר הולך וגדל של אנשים בארץ
שמאבדים את אמונם בתעסוקה ובפרישה המסורתיות,
עד כדי עליה פתאומית במספר האנשים
שמשתוקקים לברוח מה"תשע-עד-חמש".
חברת התוכנה "אינטואיט" מעריכה שב-4 השנים הבאות
40% מכוח העבודה שלנו יהיו פרילאנסרים (עובדים עצמאיים).
היום, מזה מגיע חלק גדול מההכנסה שלי.
אנו, בני דור המילניום, מנצלים טכנולוגיה וקישוריות בין-אישית,
למען סיכוי טוב יותר להשיג את הכלכלה הדרושה לנו
ואת הגמישות הרצויה לנו.
זה קורה
כי היות שיש לנו חיי-עבודה ארוכים יותר מאשר להורינו,
תהיינה לנו מספר קריירות,
ולא רק זאת שבחרנו בגיל 18.
לנו כן יהיו תיקי השקעות מגוונים של השכלה ונסיון,
וזה יאפשר לנו לשנות כיוון
בדרכים שהורינו וסבינו אפילו לא חלמו עליהן.
החברות שמובילות במאבק על כשרונות צעירים
משקיעות באנשיהן.
הן מעניקות להם את החופש והגמישות
לשפר ולבנות כישורים,
וגם ליצור תיק השקעות-קריירה מגוון.
יש חברות נהדרות שאפילו נותנות שנות-שבתון בתשלום,
ומאפשרות לאנשיהן להתרענן ולהמריץ מחדש את הקריירות שלהם.
החברות חייבות להבין
שאם לא תשקענה בעתיד אנשיהן,
העתיד של אנשיהן לא יכלול אותן.
אני לא מציע שתפסיקו לחסוך לקראת הפרישה הסופית.
אל תעשו את זה.
אני גם לא מציע שתתפטרו ותעלו על מטוס לתאילנד.
אם כי זה רעיון לא רע.
(צחוק)
אך אני בהחלט מציע שתתחילו לחשוב על סיפור חייכם
ולהסתכל קצת אחרת על העבודה והפרישה שלכם,
ולא כדברים מובנים מאליהם.
האחריות להתרענן, להתמלא במרץ מחודש
ולהמציא מחדש את עצמכם לכל אורך חייכם היא שלכם.
אל תדחו את גיוון תיק השקעות חייכם.
אל תסתכנו בהצטרפות לכמעט 70% מכוח העבודה הנוכחי
שאינם מעורבים בעבודתם.
גיל הזהב שלכם איננו נמצא מהלך שנים רבות בעתיד.
גיל הזהב שלכם הוא עכשיו.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)