Dragul meu copil,
Ieri s-au împlinit zece ani de când te port în suflet.
Acum zece ani ţi-am oprit bătăile inimii.
Eu, mama ta, cea care ţi-a dat viaţa,
ţi-a şi luat-o.
A trecut un deceniu şi încă sângele îmi îngheaţă
şi îmi pierd răsuflarea de fiecare dată când aud cuvântul
“avort”.
Este un gol în mine ce nu poate fi umplut,
un fior ce nu poate fi calmat,
o durere ce nu va înceta vreodată.
Pentru mine, vei rămâne mereu un cântec neterminat,
o floare ce nu a inflorit,
un răsărit acoperit de ploaie.
. Chiar în ultimele tale clipe de viaţă, m-am întrebat:
“Oare este băiat sau fată?”
Această întrebare mă tulbura iar şi iar,
la fel ca şi încercarea de a înlătura sunetele durerii
cauzate de îndepărtarea ta din pântecele
şi din viaţa mea.
... ( sunete ale echipamentului medical)
Aş fi vrut să ştiu neapărat
daca am un băiat sau o fată...
cu toate acestea, nu am îndrăznit să pun o asemenea întrebare medicului
care îmi zâmbea.
În schimb, am rămas înfrântă şi îndurerată
în timp ce bărbatul în alb mi-a luat mâna tremurândă şi mi-a zis:
Acum, nu-i aşa că eşti fericită că s-a terminat?”
Cum stăteam acolo,
în sângele, lacrimile şi sudoarea mea,
puteam să le aud pe asistente vorbind despre colege, noile maşini şi haine.
...
Pentru aceşti oameni,
încetarea vieţii tale a fost doar o slujbă.
“Îşi câştigau existenţa, distrugând o viaţă”.
Pentru acei oameni din zona Philadelphiei, de acum zece ani,
era doar o altă zi.
Pentru mine, era cea mai îngrozitoare zi pe care am trăit-o.
“Avortul”- experienţa care destramă cel mai mult sufletul;
cea mai teribilă, pe care am suferit-o până la vârsta de 18 ani,
cu siguranţă cea mai dureroasă experienţă suferită de tine în cele trei luni scurte de viaţă.
În toţi aceşti ani, am încercat să trec peste...
Acum, în timp ce ochii mi se umplu de lacrimi,
realizez că nu se va întâmpla asta niciodată.
Acea zi fatală de aprilie..
Chiar în acea stare de deznădejde,
ştiam că există alternative.
Am fost doar prea speriată pentru a le lua în considerare.
Fiind încă un copil,
nu eram pregătită să fiu mamă.
Ceea ce nu realizam era că deja eram.
Ai devenit copilul meu încă din momentul conceperii,
dragostea mea pentru tine a început odată cu viaţa ta
şi cu toate că ea s-a sfârşit, sentimentele au rămas.
Strigătele tale mute m-au trezit de multe ori din somn, de-a lungul anilor,
culcându-mă în întuneric şi plângând pierderea copilului pe care l-am omorât.
Au existat chiar momente în care m-am gandit să îmi pun capăt vieţii,
aşa cum am făcut cu a ta.
Au trecut zece ani, iar eu tot nu m-am iertat.
Tu ai făcut asta?
M-a iertat Dumnezeu pentru că am distrus o fiinţă creată de El?
Am avut multe coşmaruri de-a lungul anilor.
Imaginile unui făt printre resturi mi-au tulburat gândurile.
Mă trezeam plină de o sudoare rece,
simţind din nou durerea atroce a acelei zile îndepărtate.
Îmi amintesc suferinţa fizică puternică provocată de avort-
însă acele zece minute de durere
nu se compară cu cei zece ani prin care am trecut după el…
Timp de mulţi ani, mi-am dorit cu ardoare să îţi scriu această scrisoare,
dar de fiecare dată când încercam să-mi transpun sentimentele în cuvinte, ...
Poate această scrisoare are menirea de a-i ajuta pe alţii
să evite calvarul pe care l-am cunoscut eu.
Dacă această scrisoare împiedică măcar un avort,
atunci ea si-a atins scopul.
Dar , copilul meu, scopul principal al acestei scrisori
este acela de a-ţi spune că te iubesc-
oriunde ai fi.
Şi ca imi pare rau..
Cu dragoste, Mami.