נכון שבראד היה מצויין?
אני חשבתי שהיה ממש מצוין,
אבל נשארתי בתחושה
שאני קצת מאותגר טכנולוגית,
כי אין לי סרטוני לוויין.
(צחוק)
האמת היא שגם אין לי שקפים.
מה שחשבתי לעשות הוא להתחיל
עם בקשה פשוטה.
הייתי רוצה שכולכם תעצרו לרגע,
עלובי נפש שכמותכם,
ותערכו חשבון נפש על קיומכם האומלל.
(צחוק)
זו היתה העצה שהקדוש בנדיקט נתן
לחסידיו המופתעים במאה החמישית.
ואני החלטתי לפעול לפיה
כשהגעתי לגיל 40.
עד אותו רגע
הייתי לוחם תאגידי קלאסי.
אכלתי יותר מדי, שתיתי יותר מדי,
עבדתי קשה מדי,
והזנחתי את המשפחה.
והחלטתי לנסות ולהפוך את חיי.
בפרט, החלטתי לנסות להתמודד
עם הבעיה הקשה של איזון עבודה-חיים.
אז יצאתי מכוח העבודה,
וביליתי שנה בבית עם אשתי
וארבעת ילדי הצעירים.
אבל כל מה שלמדתי על איזון עבודה-חיים באותה שנה
הוא שדי קל לאזן עבודה וחיים
כשאין עבודה.
(צחוק)
לא כשרון שימושי מאוד,
במיוחד לא כשנגמר לך הכסף.
אז חזרתי לעבוד,
ובשבע השנים שחלפו מאז נאבקתי,
חקרתי וכתבתי על איזון עבודה-חיים.
ויש לי ארבע הבחנות שהייתי רוצה להציג לכם היום.
הראשונה היא שאם החברה אמורה להתקדם בנושא זה,
אנחנו זקוקים לויכוח כן.
אבל הבעיה היא שכ"כ הרבה אנשים מדברים
שטויות על איזון עבודה-חיים.
כל הדיונים על שעות גמישות,
או שישי לא רשמי, או חופשת לידה לאב,
נועדו רק להסוות את הנושא המהותי,
והוא שחלק מבחירות הקריירה
לא מתאימות באופן בסיסי
למעורבות משמעותית
ויומיומית עם משפחה צעירה.
הצעד הראשון בפתרון של כל בעיה
הוא ההכרה במצב בו אתם נמצאים.
והמציאות של החברה שלנו היא
שיש אלפי אנשים
שמנהלים חיים של ייאוש שקט וזועק,
עובדים שעות ארוכות בעבודות שהם שונאים,
כדי שיוכלו לקנות דברים שהם לא צריכים,
כדי להרשים אנשים שהם לא אוהבים.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אני טוען שלבוא לעבודה בלבוש לא רשמי ביום שישי
לא ממש יורד לשורש הבעיה.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
ההבחנה השנייה שאני רוצה לעשות
היא שאנחנו צריכים להכיר בכך
שממשלות ותאגידים
לא יפתרו עבורנו את הבעיה.
אנחנו צריכים להפסיק להסתכל החוצה.
זה תלוי בנו כפרטים
שניקח שליטה ואחריות על סוג החיים
שאנחנו רוצים לנהל.
אם לא תעצבו מחדש את חייכם, מישהו אחר יעצב אותם עבורכם,
ואולי לא תאהבו את הגישה שלהם לאיזון.
זה במיוחד חשוב -
זה לא באינטרנט, נכון? יפטרו אותי -
זה במיוחד חשוב שלעולם לא תשימו את איכות החיים שלכם
בידיים של תאגיד מסחרי.
אני לא מדבר רק על החברות הרעות,
"משחטות הנפש האנושית" כמו שאני קורא להן,
(צחוק)
אני מדבר על כל החברות.
כי חברות מסחריות מעוצבות ביסודן
להוציא מכם את המקסימום
מבלי להינזק.
זה בטבע שלהם, זה בדנ"א שלהם, זה מה שהן עושות -
אפילו החברות הטובות, עם הכוונות הטובות.
מצד אחד, זה נפלא ומתקדם למקם מעונות לילדים
במקום העבודה.
מצד שני, זה סיוט. זה אומר
שאתם מבלים יותר זמן במשרד הארור.
אנחנו צריכים להיות אחראיים על קביעה ואכיפה
של הגבולות שאנחנו רוצים בחיינו.
ההבחנה השלישית היא שאנחנו צריכים להיות זהירים
עם מסגרת הזמן שאנחנו בוחרים כדי להעריך את האיזון שלנו.
לפני שחזרתי לעבוד אחרי שנה בבית,
ישבתי ורשמתי
תיאור מפורט, צעד אחר צעד
של היום המאוזן באופן אידיאלי אליו שאפתי.
וזה הלך ככה:
להתעורר נינוח לאחר שנת לילה טובה.
לעשות סקס.
(צחוק)
לצאת עם הכלב.
לאכול ארוחת בוקר עם אשתי והילדים.
לעשות סקס שוב.
(צחוק)
להסיע את הילדים לביה"ס בדרך לעבודה.
לעבוד שלוש שעות.
לעשות ספורט עם חבר בהפסקת צהריים.
לעבוד עוד שלוש שעות.
לפגוש כמה חברים בפאב מוקדם בערב.
לנסוע הביתה לארוחת ערב עם אשתי והילדים.
לעשות מדיטציה של חצי שעה.
לעשות סקס.
להוציא את הכלב.
לעשות סקס שוב.
(צחוק)
ללכת לישון.
(מחיאות כפיים)
כל כמה זמן אתם חושבים שיש לי יום כזה?
(צחוק)
אנחנו צריכים להיות ריאליים.
אי אפשר להספיק הכל ביום אחד.
אנחנו צריכים להאריך את מסגרת הזמן
שלפיה נשפוט את האיזון בחיינו,
אבל צריך להאריך אותה מבלי ליפול במלכודת
של "יהיו לי חיים אחרי שאפרוש, כשילדי יעזבו את הבית,
כשאשתי תתגרש ממני, הבריאות שלי תתדרדר,
לא יהיו לי חברים או תחומי עניין."
(צחוק)
יום הוא קצר מדי, "אחרי שאפרוש" הוא מאוחר מדי.
צריכה להיות דרך ביניים.
הבחנה רביעית:
אנחנו צריכים לגשת לאיזון בדרך מאוזנת.
בשנה שעברה באה אלי חברה -
לא אכפת לה שאני מספר את זה -
חברה הגיעה אלי ואמרה:
"ניג'ל, קראתי את הספר שלך והגעתי למסקנה שהחיים שלי יצאו לגמרי מאיזון.
הם נשלטים לגמרי ע"י העבודה.
אני עובדת 10 שעות ביום, נוסעת לעבודה שעתיים ביום.
כל מערכות היחסים שלי נכשלו.
אין שום דבר בחיי פרט לעבודה שלי.
אז החלטתי לקחת את עצמי בידיים ולפתור את הבעיה.
אז נרשמתי לחדר כושר."
(צחוק)
עכשיו, אני לא מתכוון ללעוג
אבל חולדת-משרד אתלטית של 10 שעות עבודה
אינה יותר מאוזנת, רק יותר אתלטית.
(צחוק)
עד כמה שפעילות גופנית יכולה להיות נפלאה, יש עוד חלקים בחיים.
יש את הצד האינטלקטואלי, הצד הרגשי,
הצד הרוחני.
וכדי להיות מאוזן, אני חושב שאנחנו צריכים להתייחס לכל התחומים האלה -
לא רק לעשות 50 שכיבות בטן.
עכשיו זה יכול להיות מרתיע, כי אנשים אומרים:
"לעזאזל, אין לי זמן לחדר כושר,
ואתה רוצה שאני אתפלל ואתקשר לאמא שלי?"
ואני מבין, אני באמת מבין שזה יכול להרתיע.
אבל מקרה שקרה לי לפני שנתיים
נתן לי פרספקטיבה חדשה.
אשתי, שנמצאת כאן בקהל היום,
התקשרה אלי למשרד ואמרה:
"נייג'ל, אתה צריך לאסוף את הבן הקטן שלנו, הארי, מבי"ס."
כי היא היתה צריכה ללכת לאן שהוא עם שלושת הילדים האחרים.
אז עזבתי את העבודה שעה קודם
ואספתי את הארי משער ביה"ס.
הלכנו לגן השעשועים בשכונה,
עשינו שטויות על הנדנדה, שיחקנו כמה משחקים טיפשיים.
עלינו על הגבעה והלכנו לבית קפה קרוב,
ואכלנו יחד פיצה לארוחת הערב.
אז ירדנו את הגבעה והלכנו הביתה,
עשיתי לו אמבטיה והלבשתי אותו בפיג'מה של באטמן.
קראתי לו פרק מ"ג'יימס והאפרסק הענקי" של רואלד דאל.
הכנסתי אותו למיטה, כיסיתי אותו,
נישקתי אותו על המצח ואמרתי לו "לילה טוב, חבר,"
ויצאתי מחדר השינה שלו.
כשיצאתי מחדר השינה
הוא אמר, "אבא?", "כן, חבר?" אמרתי,
"אבא, זה היום הכי טוב בחיים שלי.
אי-פעם."
אני לא עשיתי שום דבר.
לא לקחתי אותו לדיסני וורלד או קניתי לו פלייסטיישן.
הנקודה שלי היא שמה שחשוב אלה הדברים הקטנים.
להיות יותר מאוזן לא מחייב לבצע מהפך דרמטי בחיים.
עם השקעה מינימלית במקומות הנכונים
תוכלו לשנות באופן קיצונית את איכות מערכות היחסים שלכם
ואת איכות החיים שלכם.
יתרה מכך, אני חושב שזה יכול לשנות את החברה,
כי אם מספיק אנשים יעשו זאת,
נצליח לשנות את ההגדרה החברתית של הצלחה
מהרעיון הפשטני בטמטום
שמי שמת עם הכי הרבה כסף - הוא המנצח,
להגדרה יותר מאוזנת ומחושבת
של איך נראים חיים שחיו אותם היטב.
וזה, אני חושב, רעיון ששווה להפיץ.
(מחיאות כפיים)