כל פעם שיוצא לי לנסוע לצורך עבודה,
אני מנסה לבדוק מהיכן מגיעים מי השתיה שלי,
ולאן הקקי והפיפי שלי הולכים.
(צחוק)
זה זיכה אותי בכינוי "נסיכת הקקי" במשפחה שלי,
וזה הרס הרבה חופשות משפחתיות, כי זה לא נורמלי.
אבל לחשוב על לאן כל זה הולך זה השלב הראשון בהפעלת
מה שהם למעשה כוחות על בקקי ובפיפי שלנו.
(צחוק)
כן.
ואם נשתמש בהם נכון,
נוכל לחיות בריא יותר ויפה יותר.
הביטו בנוף הזה בסנטה פה, ניו מקסיקו.
שימו לב לסוג המילים והרגשות העולים בראשכם.
הנוף הזה מושקה עם מי שופכין מטופלים.
זה משנה לכם משהו?
אני יכולה לדמיין שאולי כן.
וזה בסדר.
איך אנחנו מרגישים בנוגע לזה
עומד לקבוע בדיוק כמה חדשניים נוכל להיות.
ואני רוצה להסביר איך זה עובד,
אבל באילו מילים אשתמש?
כלומר, אני יכולה להשתמש במילים גסות כמו "חרא" ו"להשתין,"
ואז סבתי לא תיצפה בסרטון.
או שאני יכולה להשתמש במילים ילדותיות כמו "קקי" ו"פיפי." הא.
או שאני יכולה להשתמש במילים מדעיות כמו "צואה" ו"שתן". הממ.
אני אשתמש בשילוב.
(צחוק)
זה מה שיש לי. (צוחקת)
אז, בפרוור הזה,
הקקי והפיפי ומי השטיפה הולכים למפעל הטיהור הזה
ממש במרכז הקהילה.
זה נראה יותר כמו פארק ממפעל טיהור.
הקקי ממש בתחתית של כל שכבות החצץ האלו --
לא נוגעים באף אחד --
מספקים אוכל מוצק לכל צמחי הביצה האלה.
והמים הנקיים הצלולים שיוצאים מהצד השני
יורדים מתחת לפני האדמה להשקות את החצרות של כולם.
אז אפילו שהם במדבר,
יש להם נווה מדבר משלהם.
הגישה הזו נקראת ניהול מים משולב,
או הוליסטית, או לולאה סגורה.
איך שתרצו לקרוא לזה,
זה קונפליקט עם הסטטוס קוו של איך אנחנו חושבים על סניטציה,
שזה להכיל, לטפל, ולדחוף הלאה.
אבל בגישה הזו, אנחנו עושים צעד אחד טוב יותר.
אנחנו מלכתחילה מעצבים לשימוש מחדש,
כי משתמשים בהכל שוב,
אבל כאן אנחנו מתכננים לזה.
והרבה פעמים, זה יוצר נופים באמת יפים.
אבל הדבר הכי חשוב במערכת הזו
אינו השיטות הטכניות בהן עושים את זה.
אלא איך אתם מרגישים בנוגע לזה.
האם אתם רוצים את זה בחצר האחורית שלכם?
למה לא?
באמת התענינתי בנוגע לשאלה הזו.
למה אנחנו לא רואים יותר חדשנות בסניטציה?
למה זה לא הנורמלי החדש?
ואכפת לי כל כך מהשאלה,
שאני עובדת בארגון ללא מטרות רווח שנקרא Recode.
אנחנו רוצים להאיץ את האימוץ
של בניה בת קיימא ונוהלי פיתוח.
אנחנו רוצים יותר חדשנות.
אבל הרבה פעמים, קטגוריות שלמות של חדשנות --
כאלו שיכולות לעזור לנו לחיות יותר יפה --
מתגלות כלא חוקיות.
הרגולציות והקודים של היום נכתבו תחת ההנחות
שהשיטות הנהוגות ישארו השיטות הנהוגות,
עם עדכונים הדרגתיים לעולם ועד.
אבל חידושים הם לא תמיד הדרגתיים.
מסתבר, שאיך שאנחנו מרגישים בנוגע לטכנולוגיות חדשות מסויימות
נכנס לכל מה שאנחנו עושים:
איך אנחנו מדברים על זה,
איך אנחנו מעודדים אנשים ללמוד,
הבדיחות, הקודים שלנו...
וזה בסופו של דבר קובע כמה חדשניים נוכל להיות.
אז, זו הסיבה הראשונה שאנחנו לא מחדשים בסניטציה.
אנחנו לא ממש מרגישים בנוח לדבר על סניטציה,
לכן קראו לי "נסיכת הקקי" כל כך הרבה.
הסיבה השניה היא:
אנחנו חושבים שהבעיה נפתרת פה בארצות הברית.
אבל היא לא.
פה בארצות הברית אנחנו עדיין חולים מלשתות חרא במי השופכין שלנו.
שבעה מליון אנשים חולים כל שנה,
900 מתים שנתית.
ואנחנו לא לוקחים גישה הוליסטית כדי לעשות את זה טוב יותר.
אז אנחנו לא פותרים את זה.
במקום בו אני גרה בפורטלנד, אורגון,
אני לא יכולה לקחת את אקו לשחיה במהלך העונה הגשומה,
כי אנחנו שופכים לפעמים ביוב לא מטופל לתוך הנהר שלנו.
מי הגשמים שלנו והביוב שלנו מגיעים לאותו מפעל טיהור.
עודפי גשם זורמים לתוך הנהר.
ופורטלנד לא לבד פה.
ארבעים אחוז מהרשויות מדווחות
שהן מזרימות ביוב לא מטופל או מטופל חלקית לתוך דרכי המים שלנו.
הבאסה השניה שמתרחשת פה עם הסטטוס קוו
זה שחצי מכל הקקי והפיפי מדשן אדמות חקלאיות.
החצי השני נשרף
או נזרק למזבלות.
וזה מבאס בשבילי,
כי יש חומרים מזינים מדהימים בקקי היומי שלכם.
זה שווה ערך לזבל של חזירים;
אנחנו אוכלי-כל, הם אוכלי-כל.
חשבו על הקקי והפיפי שלכם כמשקה אנרגיה לעצים.
(צחוק)
הבאסה הנוספת שמתרחשת פה
היא שאנחנו מעבירים במהירות את כל התרופות שאנחנו לוקחים לדרכי המים.
מפעל טיפול השפכים הממוצע יכול להסיר אולי חצי מהתרופות
שמגיעות.
החצי השני יוצא ישר החוצה מהצד השני.
חשבו מה קוקטייל של תרופות --
הורמונים, סטרואידים, ויקודין --
עושה לדגים,
לכלב,
לילד.
אבל זה לא רק בעיה שאנחנו צריכים להכיל.
אם נהפוך את זה, אנחנו יכולים לייצר משאב
שיכול לפתור כל כך הרבה מהבעיות האחרות.
ואני רוצה שתרגישו בנוח עם הרעיון הזה,
אז דמיינו את הדברים שאני עומדת להראות לכם, הטכנולוגיות האלו,
והגישה הזו שאומרת,
"אנחנו נשתמש בזה שוב.
בואו נתכנן איך לעשות את זה יפיפה"--
כאימון שרותים מתקדם.
(צחוק)
אני חושבת שאתם מוכנים לזה.
אני חושבת שאנחנו כתרבות באמת מוכנים לאימון שרותים מתקדם.
ויש שלוש סיבות מעולות להרשם היום.
מספר אחת:
אנחנו יכולים לדשן את האוכל שלנו.
כל אחד מאיתנו עושה קקי ופיפי
שיכול לדשן חצי או אולי את כל האוכל שלנו,
תלוי בדיאטה שלנו.
והקקי החום הכהה הזה בשרותים שלנו הוא חום כהה בגלל מה?
דברים מתים, בקטריה.
זה פחמן.
ופחמן, אם אתם שמים את זה באדמה,
עומד לקשור מינרלים אחרים וחומרים מזינים אחרים שם.
בום! אוכל בריא יותר.
ווואלה! אנשים בריאים יותר.
דשנים כימיים בהגדרה לא מכילים פחמן.
דמיינו אם היינו יכולים להעביר את זבל החיות שלנו והזבל האנושי שלנו לאדמה שלנו,
אולי לא נצטרך להסתמך על דשנים מבוססי דלקים מאובנים,
לכרות מינרלים ממרחקים.
דמיינו כמה אנרגיה נחסוך.
עכשיו, כמה מאיתנו מודאגים
בנוגע לזיהום תעשייתי שיזהם את מחזור השימוש מחדש.
בזה אפשר לטפל.
אבל אנחנו צריכים להפריד את חוסר הנוחות שלנו בנוגע לדיבור על קקי ופיפי
כך שנוכל לדבר בנוחות על איך אנחנו רוצים לעשות שימוש נוסף
ובמה אנחנו לא רוצים להשתמש.
ותקלטו את זה:
אם נשנה את הגישה שלנו לסניטציה,
נוכל להתחיל להאט את שינוי האקלים.
זוכרים את הפחמן בקקי?
אם נוכל להכניס את זה למאגר הקרקע שלנו,
היא תתחיל לספוג פחמן דו-חמצני שאנחנו פולטים לאויר.
וזה יכול לעזור להאט את ההתחממות הגלובלית.
אני רוצה להראות לכם כמה נשמות אמיצות
שהיה להן את האומץ לאמץ את גישת אימון השרותים המתקדם.
אז האנשים האלה בניו מקסיקו --
למה הם עשו את זה?
כי הם במדבר? כי הם חוסכים כסף? כן.
אבל יותר חשוב, הם הרגישו בנוח
לראות את מה שיורד באסלה כמשאב.
הנה בית ממוצע בפורטלנד אורגון.
הבית הזה מיוחד כי יש להם שרותי קומפוסט
שהופכים את הקקי והפיפי שלהם, במשך הזמן, לתוספים לקרקע.
מי השטיפה שלהם, מי המקלחת, יורדים מתחת לאדמה
לסדרה של אגני גבבה,
ואז משקים את הפרדס הזה במורד הגבעה.
כשהם הלכו לקבל אישור לזה,
זה לא היה חוקי באורגון.
אבל זה היה מותר בחמש מדינות אחרות בסביבה.
זה קמפיין שינוי הקוד הראשון של ריקוד -- הארגון שלי.
הנה דוגמה מעולה בה גישת ניהול מים משולב
היתה הכי זולה.
אלה שלושה בנייני מגורים גבוהים במורד העיר פורטלנד,
והם לא מורידים מים למערכת הביוב.
איך?
ובכן, מי השטיפה שלהם משמשים לשטיפת אסלות,
לקרר מערכות מכאניות,
להשקות את הגינון.
ואז ברגע שהבנין השתמש שוב ביסודיות --
מה שנקרא, חרבנו בזה --
הם מטופלים בסטנדרטים הכי גבוהים באתר על ידי צמחים ובקטריות,
ואז מחלחלים לתוך מי התהום ממש מתחת.
וכל זה היה זול יותר
מלעדכן את מערכת הביוב בסביבה.
אז זו הסיבה האחרונה בגללה אנחנו צריכים להתרגש באמת
מלעשות דברים אחרת:
אנחנו יכולים לחסוך הרבה כסף.
זה היה הרשיון הראשון מסוגו באורגון.
אנשים אמיצים ופתוחים ישבו והרגישו בנוח להגיד,
"כן, החרא הזה הגיוני."
(צחוק)
"בואו נעשה את זה."
(מחיאות כפיים)
אתם יודעים?
אני ממשיכה להראות דוגמאות
בהן כולם עושים שימוש מחדש בכל מה שבאתר.
למה?
ובכן, כשאנחנו מביטים בתשתיות המזדקנות שלנו -- וזה ישן --
ואנחנו מביטים בעלות של לחדש אותה,
שלושה רבעים מהעלות היא פשוט צינורות שמתפתלים בעיר.
אז כשאנחנו בונים מחדש, כשאנחנו משפצים,
זה אולי יהיה יותר הגיוני לטפל ולהשתמש שוב בהכל באתר.
סן פרנסיסקו הבינו שזה הגיוני
להשקיע בהחזרים לכל בית
להשתמש שוב במי השטיפה שלהם ובמי הגשם
כדי להשקות את החצר,
כי כמות המים שהם יחסכו כקהילה תהיה כל כך גדולה.
אבל למה כל הפרוייקטים האלה כל כך חדשניים?
החלק של הכסף, כן.
אבל יותר חשוב,
הם הרגישו בנוח עם הרעיון הזה של אימון אסלה.
דמיינו אם היינו מאמצים חדשנות בסניטציה
בדרך בה עשינו עבור, נגיד, חשמל סולרי.
חשבו על זה -- חשמל סולרי היה לא נפוץ ולא מועדף.
עכשיו זה חלק משמעותי מרשת החשמל שלנו יותר מאי פעם בעבר.
וזה יוצר גמישות.
יש לנו עכשיו משאבים של כוח כמו השמש
שלא משתנים עם הדרמות על כדור הארץ שלנו.
מה דוחף את כל החדשנות הזו?
זה אנחנו.
אנחנו מדברים על אנרגיה.
זה מגניב לדבר על אנרגיה.
כמה אנשים אפילו מדברים על הבעיות
של המשאבים המוגבלים מהם האנרגיה הנוכחית שלנו מגיעה.
אנחנו מעודדים את הטובים והחכמים שבנו לעבוד על הנושא --
פאנלים סולריים טובים יותר, סוללות טובות יותר, הכל.
אז בואו נדבר על מהיכן מגיעים מי השתיה שלנו,
ולאן הקקי והפיפי שלנו הולכים.
אם נוכל להתגבר על אי-הנוחות של כל הנושא הזה,
נוכל ליצור משהו שיצור את מכרה הזהב העתידי שלנו.
כל פעם שאתם שוטפים את האסלה,
אני רוצה שתחשבו,
"לאן הקקי והפיפי שלי הולכים?
האם ישתמשו בהם באופן מועיל?"
(צחוק)
"או האם הם הולכים לעשות שמות בדרכי המים שלנו?"
אם אתם לא יודעים, גלו.
ואם אתם לא אוהבים את התשובה,
הבינו איך אתם יכולים לתקשר עם אלה שמניעים את השינוי
שעברתם אימון אסלה, שאתם באמת מוכנים לשימוש מחדש.
איך שכולכם מרגישים
יקבע בדיוק כמה חדשניים אתם יכולים להיות.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)