Vreau să vorbesc despre sexul pe bani.
Nu sunt ca majoritatea oamenilor pe care i-aţi auzit vorbind
despre prostituţie până acum.
Nu sunt ofiţer de poliţie sau asistent social.
Nu sunt profesor universitar, jurnalist sau politician.
Și după cum ați înțeles deja din prezentarea lui Maryam,
nu sunt nici călugăriță.
(Râsete)
Majoritatea acestora vă vor spune că vânzarea de sex este degradantă,
că nimeni n-ar alege să facă asta vreodată,
că este periculoasă, că femeile sunt abuzate și omorâte.
De fapt, majoritatea acestor oameni ar spune:
„Ar trebui să fie interzisă prin lege!”
Poate sună rezonabil pentru voi.
Suna rezonabil și pentru mine până în ultimele luni ale lui 2009,
când aveam două locuri de muncă fără viitor și un venit minim.
În fiecare lună, veniturile mele doar completau descoperirea de cont.
Eram epuizată și viața mea nu mergea nicăieri.
Ca mulți alții înaintea mea,
am decis că sexul pe bani este o opțiune mai bună.
Nu mă înțelegeți greșit,
mi-ar fi plăcut să câștig la loterie.
Dar nu urma să se întâmple prea curând,
iar chiria trebuia plătită.
Așa că m-am înscris pentru prima mea tură într-un bordel.
În anii care au urmat,
am avut mult timp de gândire.
Am reexaminat ideile pe care le aveam odată despre prostituție.
M-am gândit mult la consimțământ
și la natura muncii în capitalism.
M-am gândit la inegalitatea de gen
și la munca sexuală și de reproducere a femeilor.
Am fost exploatată şi supusă violenţei la muncă.
M-am gândit la ce este nevoie
pentru a proteja alţi lucrători sexuali de asta.
Poate v-ați gândit şi voi la asta.
În discursul meu
vă voi povesti despre cele patru modele legale
aplicate lucrătorilor sexuali din toată lumea
şi voi explica de ce nu funcţionează,
de ce interzicerea industriei sexuale accentuează pericolul
faţă de care lucrătorii sexuali sunt vulnerabili.
Apoi vă voi spune ce ne dorim de fapt, ca lucrători sexuali.
Primul mod de abordare este incriminarea totală.
Jumătate din lume,
inclusiv Rusia, Africa de Sud și în mare, SUA,
reglementează munca sexuală prin incriminarea tuturor celor implicați.
Adică vânzătorul, cumpărătorul și terții.
Legiuitorii din aceste țări aparent speră
că teama de a fi arestați îi va descuraja pe oameni să vândă sex.
Dar dacă ești forțat să alegi între respectarea legii
și hrănirea ta sau a familiei,
o vei face oricum,
asumându-ți riscul.
Incriminarea este o capcană.
Este greu să obții un loc de muncă normal atunci când ai antecedente penale.
Potențialii angajatori nu vă vor angaja.
Dacă aveți nevoie de bani,
veți rămâne într-o economie mai flexibilă și informală.
Legea vă obligă să continuați să vindeți sex,
care este exact opusul efectului prevăzut.
Incriminarea vă lasă expuși la maltratare chiar de către stat.
În multe locuri, puteți fi constrâns să plătiți mită
sau chiar să faceți sex cu un ofițer de poliție
pentru a evita arestarea.
Poliția și gardienii închisorilor din Cambodgia, de exemplu,
au fost descoperiți că supun lucrătorii sexuali
la ceea ce poate fi descris doar ca tortură:
amenințări cu arma,
bătaie, șocuri electrice, violuri
și înfometare.
Un alt lucru îngrijorător:
dacă vindeți sex în locuri precum Kenya, Africa de Sud sau New York,
un ofițer de poliție vă poate aresta dacă sunteți prins cu prezervative,
deoarece prezervativele pot fi utilizate legal ca dovadă că vindeți sex.
Evident, asta crește riscul infectării cu HIV.
Imaginați-vă că știți că dacă sunteți prinși cu prezervative,
vor fi folosite împotriva voastră.
Este un stimulent destul de puternic pentru a le lăsa acasă, nu?
Lucrătorii sexuali din aceste locuri trebuie să facă o alegere grea
între a risca arestarea sau a face sex riscant.
Ce ați alege?
Ați lua prezervative pentru a merge la serviciu?
Dar dacă sunteți îngrijorate
că ofițerul de poliție v-ar viola atunci când vă va băga în dubă?
A doua abordare pentru reglementarea muncii sexuale văzută în aceste țări
este incriminarea parțială,
în care achiziția și vânzarea de sex sunt legale,
dar activitățile adiacente,
cum sunt bordelurile sau sexul stradal, sunt interzise.
Legi ca acestea
există în Marea Britanie și în Franța
și ne spun nouă, lucrătorilor sexuali,
„Hei, nu ne deranjează că vindeți sex,
doar asigurați-vă că e făcut cu ușile închise
și singuri.”
Iar bordelul, apropo,
e definit ca doi sau mai mulți lucrători sexuali ce lucrează împreună.
Făcându-l ilegal înseamnă ca mulți dintre noi să lucrăm singuri,
ceea ce, evident, ne face vulnerabili în fața violenței.
Dar suntem vulnerabili
dacă alegem să încălcăm legea lucrând împreună.
Acum câțiva ani,
o prietenă era speriată după ce a fost atacată la serviciu,
așa că am spus că își poate vedea clienții la mine acasă o vreme.
În acel timp,
am avut un alt tip care s-a comportat urât.
I-am spus tipului să plece sau voi suna la poliție.
Ne-a privit pe amândouă și a spus:
„Fetelor, nu puteți chema polițiștii.
Lucrați împreună, acest loc este ilegal."
Avea dreptate.
În cele din urmă a plecat fără a fi violent fizic,
dar știind că încălcam legea
l-a împuternicit pe acel om să ne amenințe.
Era încrezător că va scăpa nepedepsit.
Interdicția prostituției stradale cauzează mai mult rău
decât o previne.
În primul rând, pentru a evita arestarea,
lucrătorii stradali riscă evitând detectarea,
și asta înseamnă să lucreze singuri
sau în locații izolate ca pădurile întunecate
unde sunt vulnerabili la atac.
Dacă ești prins vânzând sex în aer liber,
plătești amendă.
Cum plătiți amenda fără să vă întoarceți pe străzi?
Din nevoie de bani ai ajuns pe stradă,
în primul rând.
Și astfel amenzile se adună,
și ești prins într-un cerc vicios
de a vinde sex pentru a plăti amenzile pe care le-ai făcut vânzând sex.
Permiteți-mi să vă spun de Mariana Popa care a lucrat în Redbridge, East London.
Muncitorii stradali de pe traseul ei așteptau clienții în grupuri
datorită siguranței oferite de grup,
avertizându-se reciproc despre cum să evite băieții periculoși.
Dar în timpul unei razii a poliției asupra lucrătorilor sexuali și a clienților lor,
a fost obligată să lucreze singură ca să nu fie arestată.
A fost înjunghiată mortal în dimineața zilei de 29 octombrie 2013.
Lucrase mai târziu decât de obicei
pentru a plăti o amendă pe care o primise pentru acostare.
Dacă incriminarea lucrătorilor sexuali le face rău,
de ce nu incriminăm și persoanele care cumpără sex?
Asta este a treia abordare
despre care vreau să vorbesc,
modelul legislativ suedez sau nordic al muncii sexuale.
Ideea acestei legi
este că vânzarea sexului este intrinsic dăunătoare
și astfel, ajutați lucrătorii sexuali prin eliminarea opțiunii.
În ciuda sprijinului crescut
pentru ceea ce e descris ca abordarea „cererii finale”,
nu există dovezi că funcționează.
Există la fel de multă prostituție în Suedia ca și înainte.
Cum așa?
Deoarece persoanele care vând sex
adesea nu au alte opțiuni de venit.
Dacă aveți nevoie de bani,
singurul efect pe care îl are o scădere a afacerii
este să te oblige sa scazi prețurile
sau să oferi servicii sexuale mai riscante.
Dacă trebuie să găsiți mai mulți clienți,
îți trebuie un manager.
Deci vedeți, în loc să opriți
ceea ce este descris ca proxenetism,
o lege ca aceasta e în favoarea
persoanelor terțe potențial abuzive.
Pentru a fi în siguranță în munca mea,
încerc să nu accept rezervări de la cineva
care mă sună de pe număr ascuns.
Dacă este acasă sau o vizită la hotel,
încerc să obțin un nume complet și detalii.
Dacă aș lucra sub modelul suedez,
clientul ar fi prea speriat să-mi ofere informațiile.
Nu am altă opțiune
decât să accept o rezervare de la un om care nu poate fi urmărit
dacă mai târziu se va dovedi violent.
Dacă aveți nevoie de banii lor,
trebuie să vă protejați clienții de poliție.
Dacă lucrați în aer liber,
asta înseamnă să lucrați singur sau în locații izolate,
ca și cum v-ați incrimina singur.
Poate însemna să te urci mai repede în mașini,
timpul de negociere mai mic însemnând decizii rapide.
Este tipul acesta periculos sau doar nervos?
Vă puteți permite să vă asumați riscul?
Vă puteți permite să nu?
Ceea ce aud deseori este:
„Prostituția ar fi bine
dacă ar fi legalizată și reglementată.”
Numim această abordare legalizare,
și este folosită de țări precum Olanda, Germania
și Nevada din SUA.
Dar nu este un model bun pentru drepturile omului.
Și în prostituția controlată de stat,
sexul comercial poate avea loc
doar în anumite zone sau locuri desemnate legal,
iar lucrătorii sexuali trebuie să respecte restricții speciale,
ca înregistrarea și controalele de sănătate forțate.
Regulamentul sună excelent pe hârtie,
dar politicienii fac în mod deliberat reglementarea în industria sexului
scumpă și dificil de respectat.
Creează un sistem cu două niveluri: munca legală și ilegală.
O numim uneori „incriminare indirectă”.
Proprietarii de bordeluri bine conectați pot respecta reglementările,
dar oamenii marginalizați găsesc acele cercuri
imposibil de depășit.
Și chiar dacă este posibil în principiu,
obținerea licenței sau a unui loc bun necesită timp și bani.
Nu va fi o opțiune
pentru cineva care este disperat și are nevoie de bani acum.
Ar putea fi refugiați sau cu abuzuri domestice.
În acest sistem cu două niveluri,
cei mai vulnerabili sunt obligați să muncească ilegal,
deci sunt încă expuși tuturor pericolelor incriminării
pe care le-am menționat mai devreme.
Deci,
se pare ca toate încercările de control
sau de a împiedica existența muncii sexuale
fac lucrurile mai periculoase pentru persoanele care vând sex.
Teama de legi impuse îi face să lucreze singuri în locații izolate,
și permite clienților și polițiștilor
să devină abuzivi știind că pot scăpa ușor.
Amenzile și cazierul penal obligă oamenii să continue să vândă sex,
decât să le permită oprirea.
Raziile asupra cumpărătorilor supune vânzătorii la mari riscuri
și în brațele managerilor potențial abuzivi.
Aceste legi întăresc stigma și ura împotriva lucrătorilor sexuali.
Când Franța a introdus temporar modelul suedez în urmă cu doi ani,
cetățenii obișnuiți au luat-o ca un indiciu
să acționeze ca justițiari morali
împotriva oamenilor care lucrează pe stradă.
În Suedia, sondajele de opinie arată
că semnificativ mai mulți oameni doresc să fie arestați lucrătorii sexuali
decât înainte de introducerea legii.
Dacă interdicția este dăunătoare,
v-ați putea întreba: de ce este atât de populară?
În primul rând, munca sexuală este și a fost o cale de supraviețuire
pentru toate tipurile de grupuri minoritare nepopulare:
oameni de culoare,
emigranți,
oameni cu dizabilități,
persoane LGBTQ,
în special femeile transsexuale.
Acestea sunt grupurile cele mai puternic profilate
și pedepsite prin legea prohibiționistă.
Nu cred că este o întâmplare.
Aceste legi au sprijin politic
tocmai pentru că vizează oamenii
despre care alegătorii nu vor să știe sau să-i vadă.
De ce altceva oamenii ar putea susține interdicția?
Ei bine, mulți oameni au temeri de înțeles despre trafic.
Oamenii cred că femeile străine răpite și vândute în sclavie sexuală
pot fi salvate prin închiderea unei întregi industrii.
Deci, să vorbim despre trafic.
Munca forțată are loc în multe industrii,
în special cele în care lucrătorii sunt imigranți sau sunt vulnerabili,
și acest lucru trebuie abordat.
Dar e cel mai bine abordat cu legislația care vizează aceste abuzuri specifice,
nu întreaga industrie.
Când 23 de imigranți chinezi fără documente
s-au înecat culegând moluște în Golful Morecambe în 2004,
nu s-a cerut interzicerea întregii industrii a fructelor de mare
pentru a salva victimele traficului.
Soluția este de a oferi lucrătorilor mai multe protecții legale,
permițându-le să reziste abuzurilor
și să le raporteze autorităților fără teamă de arestare.
Modul în care termenul de trafic este folosit
implică toți imigranții nedocumentați din prostituție ce sunt forțați.
De fapt, mulți imigranți au luat decizia
din nevoi economice
să se lase în mâinile oamenilor de contrabandă.
Mulți fac asta fiind deplin conștienți
că vor vinde sex când vor ajunge la destinație.
Și da, adesea poate fi cazul
când acești oameni contrabandiști cer taxe exorbitante,
ce constrâng imigranții la o muncă pe care nu vor să o facă
și să îi abuzeze atunci când sunt vulnerabili.
Este valabil pentru prostituție,
pentru munca în agricultură,
în domeniul hotelier și în cel casnic.
În cele din urmă, nimeni nu vrea să fie forțat să facă niciun fel de muncă,
dar este un risc pe care mulți imigranți și-l asumă,
din cauza a ceea ce lasă în urmă.
Dacă oamenii aveau voie să imigreze legal
nu ar trebui să-și pună viața în mâinile contrabandiștilor.
Problemele apar
din incriminarea imigrației,
la fel cum fac cu incriminarea
muncii sexuale în sine.
Aceasta este o lecție de istorie.
Dacă încercați să interziceți ceva ce oamenii vor sau trebuie să facă,
fie că este vorba de băut alcool sau de trecerea granițelor,
obținerea unui avort
sau vânzarea sexului,
creați mai multe probleme decât rezolvați.
Interzicerea face o mică diferență
la numărul de oameni care fac efectiv aceste lucruri.
Dar face o diferență uriașă
dacă sunt sau nu în siguranță atunci când le fac.
De ce altceva oamenii ar putea susține interdicția?
Ca feministă, știu că industria sexului e locul
inegalității sociale profund înrădăcinate.
Cert este că majoritatea cumpărătorilor de sex sunt bărbați cu bani,
iar majoritatea vânzătorilor sunt femei fără bani.
Credeți-mă pe cuvânt... eu o fac,
și încă cred că interdicția este o politică teribilă.
Într-o lume mai bună, mai egală,
poate ar fi mult mai puțini oameni care vând sex pentru a supraviețui,
dar nu poți pur și simplu să legiferezi o lume mai bună în existență.
Dacă cineva trebuie să vândă sex pentru că este sărac,
că este fără adăpost
sau pentru că nu are acte și nu poate munci legal,
eliminarea acestei opțiuni nu-l face mai puțin sărac,
nu le dă o casă
sau nu le schimbă statutul de imigrant.
Oamenii se îngrijorează că vânzarea sexului este degradantă.
Întrebați-vă: este mai degradant decât să-ți fie foame
sau să-ți vezi copiii înfometați?
Nu există niciun apel care să interzică bogaților să angajeze bone
sau să-și facă manichiura,
chiar dacă majoritatea oamenilor care fac acea muncă sunt femei sărace imigrante.
Faptul că femeile imigrante sărace vând sex
e ceea ce face unele feministe să se simtă inconfortabil.
Și pot înțelege
de ce industria sexului provoacă sentimente puternice.
Oamenii au tot felul de sentimente complicate
când vine vorba de sex.
Dar nu putem face politică pe baza unor simple sentimente,
mai ales nu peste capul oamenilor
efectiv afectați de aceste politici.
Dacă avem o fixație cu privire la abolirea muncii sexuale,
sfârșim preocupându-ne mai mult de o anumită manifestare
a inegalității sexuale,
decât despre cauzele care stau la baza ei.
Oamenii sunt cu adevărat agățați de întrebarea:
„Ei bine, ai vrea ca fiica ta să o facă?”
Aceasta este întrebarea greșită.
În schimb, imaginați-vă că o face.
Cât de sigură este ea la serviciu în noaptea asta?
De ce nu este mai în siguranță?
Deci ne-am uitat la incriminarea completă,
incriminarea parțială, modelul suedez sau nordic
și legalizarea,
și cum toate acestea fac rău.
Ceva ce nu am auzit niciodată este:
„Ce vor lucrătorii sexuali?”
Până la urmă, noi suntem cei mai afectați de aceste legi.
Noua Zeelandă a dezincriminat munca sexuală în 2003.
Este crucial să ne amintim
că dezincriminarea şi legalizarea nu sunt același lucru.
Dezincriminarea înseamnă înlăturarea legilor
care pedepsesc orice e legat de industria sexului,
în loc să trateze munca sexuală ca orice alt tip de muncă.
În Noua Zeelandă, oamenii pot lucra împreună pentru siguranță,
iar angajatorii lucrătorilor sexuali răspund în fața statului.
Un lucrător sexual poate refuza să vadă un client oricând,
pentru orice motiv,
și 96% dintre lucrătorii stradali
raportează că simt că legea le protejează drepturile.
Noua Zeelandă nu a înregistrat o creștere
a numărului de persoane care fac muncă sexuală,
dar dezincriminarea a făcut-o mult mai sigură.
Dar lecția din Noua Zeelandă
nu e doar că legislația ei este bună,
dar cel mai important,
a fost scrisă în colaborare cu lucrătorii sexuali:
cu Colectivul Prostituatelor din Noua Zeelandă.
Când a fost vorba de a face munca sexuală mai sigură,
au fost gata să o audă direct de la lucrătorii sexuali înșiși.
În Marea Britanie,
eu fac parte din grupuri ale lucrătorilor sexuali,
ca Sex Worker Open University și English Collective of Prostitutes.
Și facem parte dintr-o mișcare globală
ce solicită dezincriminarea și autodeterminarea.
Simbolul universal al mișcării noastre este umbrela roșie.
Solicitările ne sunt susținute de organisme globale precum UNAIDS,
Organizația Mondială a Sănătății
și Amnesty International.
Dar avem nevoie de mai mulți aliați.
Dacă vă pasă de egalitatea sexuală
de sărăcie, migrație sau sănătate publică,
atunci drepturile lucrătorului sexual contează pentru voi.
Acordați-ne spațiu în mișcările voastre.
Asta înseamnă nu doar să ascultați lucrătorii sexuali atunci când vorbim,
ci să ne amplificați vocile.
Să rezistați celor ce ne reduc la tăcere,
celor ce spun că o prostituată este fie prea victimizată,
prea instabilă pentru a ști ce este mai bine pentru ea însăși,
fie prea privilegiată
și de asemenea îndepărtată de adevăratele greutăți,
nefiind reprezentativă pentru milioanele de victime fără glas.
Această distincție între victimă și împuternicit este imaginară.
Există doar pentru a discredita lucrătorii sexuali
și a face mai ușoară ignorarea noastră.
Fără îndoială, mulți dintre voi lucrează pentru a trăi.
Ei bine, munca sexuală este și ea muncă, de asemenea.
Exact ca și vouă,
unora ne plac meseriile noastre,
alții le urâm.
În cele din urmă, majoritatea dintre noi avem sentimente mixte.
Dar ce simțim despre munca noastră
nu este important.
Și ce simt alții despre munca noastră, cu siguranță nu este.
Important este că avem dreptul să lucrăm în siguranță
și în termenii noștri.
Lucrătorii sexuali sunt oameni adevărați.
Am avut experiențe complicate
și răspunsuri complicate la aceste experiențe.
Dar cererile noastre nu sunt complicate.
Puteți întreba escortele scumpe din New York,
lucrătorii de bordel din Cambodgia, lucrătorii stradali din Africa de Sud,
pe fiecare fată din lista de la vechiul meu loc de muncă din Soho,
și toate vă vor spune același lucru.
Puteți vorbi cu milioane de lucrători sexuali
și nenumărate organizații de munca sexuală.
Vrem dezincriminare totală şi drepturi de muncă.
Sunt doar un lucrător sexual pe scenă astăzi,
dar transmit un mesaj din toată lumea.
Mulţumesc.
(Aplauze)