A pénzért vett szexről akarok beszélni.
Nem vagyok olyan, mint a legtöbb, akiket hallottál
prostitúcióról beszélni.
Nem vagyok sem rendőr, sem szociális munkás.
Nem vagyok akadémikus, újságíró vagy politikus.
És ahogy leszűrhetted Maryam elejtett szavaiból,
nem vagyok apáca sem.
(nevetés)
Legtöbben azt mondják, hogy a tested árulni megalázó,
hogy senki sem választaná, hogy ezt csinálja,
hogy veszélyes, kihasználják és megölhetik a nőket.
A legtöbben azt mondják:
"Törvény kellene tiltsa ezt!"
Lehet, hogy ez logikusan hangzik számodra.
Nekem annak hangzott egészen 2009 végéig,
amikor két sehová sem vezető minimálbéres melóban dolgoztam.
A keresetem pont arra volt elég, hogy feltöltse a hiteltúllépéseimet.
Kimerült voltam, és az életem nem vitt semerre.
Mint sokan mások előttem,
úgy döntöttem, a prostitúció jobb választás.
Ne érts félre,
inkább nyertem volna a lottón.
De erre nem építhettem, és a
számlákat be kellett fizetni.
Szóval bejelentkeztem az első estémre egy bordélyházba.
Az évek során
volt időm elgondolkodni.
Újraértékeltem a gondolataimat a prostitúcióval kapcsolatban.
Sokat gondoltam a beleegyezésen
és a kapitalista munka természetén.
Gondolkoztam nemek esélyegyenlőségén
és a nők szex- és reprodukciós munkáján.
Megéltem kihasználást és erőszakot.
Gondolkoztam azon, mi kell ahhoz,
hogy megvédjük a nőket ezektől a dolgoktól.
Lehet, hogy te is elgondolkodtál ezen.
Ma körbevezetlek
a négy fő törvénykezési módszeren,
amit prostitúcióra alkalmaznak a világon,
elmondom, hogy miért nem működnek,
miért van, hogy a szex-biznisz betiltása fokozza az összes veszélyt,
aminek a prostituáltak ki vannak téve.
Aztán elmondom, mi az, amit mi, prostituáltak igazán akarunk.
Az első megközelítés a bűncselekménnyé nyilvánítás.
A világ fele, beleértve
Oroszországot, Dél-Amerikát és az USA nagy részét,
bűnösként kezel mindenkit, aki prostitúcióban részt vesz:
eladót, vevőt és harmadik felet.
Ezen országokban a törvényhozók remélik,
hogy a letartóztatástól való félelem elriasztja az embereket a prostitúciótól.
De ha választanod kell, hogy betartod-e a törvényt,
vagy eteted magad és a családod,
akkor így is úgy is megteszed,
és kockáztatsz.
A kriminalizáció egy csapda.
Nehéz normális munkát találni, ha priuszod van.
Munkáltatók nem fognak felvenni téged.
Ha még mindig kell a pénz,
akkor a rugalmasabb, nemhivatalos iparágban maradsz.
A törvény rákényszerít, hogy tovább áruld a tested,
ami pont az ellentéte a kívánt hatásnak.
A bűnösként kezelés kiszolgáltat téged az állami túlkapásoknak.
Sokszor belekényszerülsz abba, hogy lefizess valakit,
vagy hogy lefeküdj a rendőrrel azért, hogy
elkerüld a letartóztatást.
Kambodzsában például börtönőrök és rendőrök bizonyítottan
úgy bánnak a prostituáltakkal,
amit kínzásként lehet csak leírni:
fegyverrel fenyegetés,
ütlegelés, elektrosokk, erőszak
és éheztetés.
Egy másik aggasztó dolog:
Ha prostituáltként dolgozol Kenyában, Dél-Amerikában vagy New Yorkban,
a rendőr letartóztathat azért, hogy óvszer van nálad,
mert az óvszer bizonyítékként használható arra, hogy árulod a tested.
Ez nyilván növeli a HIV fertőzés esélyét.
Képzeld el, hogy ha elkapnak óvszerrel,
akkor az felhasználható ellened.
Elég erősen motivál, hogy otthon hagyd, nem?
Az ilyen országokban dolgozók nehéz döntésre kényszerülnek:
kockáztassák a letartóztatást, vagy a rizikós szexet.
Te mit választanál?
Vinnél óvszert munkába?
És mi van, ha tartasz attól,
hogy a rendőr megerőszakol, mikor beszállsz az autóba?
A második megközelítés a prostitúció szabályozására,
a részleges kriminalizáció,
ahol szex-szolgáltatások vétele és eladása legális,
de az e köré épülő tevékenységek,
mint pl. bordélyházak vagy utcai kínálás, tiltott.
Az ilyen törvény -
Nagy Britanniában és Franciaországban pl.
azt mondja a prostituáltaknak,
"Nem bánjuk, ha a testeteket áruljátok,
csak csináljátok zárt ajtók mögött,
és egyedül."
És a bordélyház definíciója az,
ha két vagy több prostituált közösen dolgozik.
Ha ez nem legális, akkor egyedül kell dolgoznunk,
ami kiszolgáltatottabbá tesz minket a támadókkal szemben.
De kiszolgáltatottak
vagyunk úgy is, ha törvényt szegünk és együtt dolgozunk.
Néhány évvel ezelőtt
egy barátnőm ideges lett, miután megtámadták munkában,
szóval felajánlottam, hogy fogadhat ügyfeleket nálam.
Ezalatt jött
egy másik srác, aki agresszív lett.
Mondtam neki, hogy menjen, vagy hívom a rendőrséget.
Ő ránk nézett és azt mondta:
"Nem hívhatjátok a zsarukat.
Együtt dolgoztok, így ez a hely illegális."
Igaza volt.
Végül lelépett anélkül, hogy bántalmazott volna minket,
de a tudat, hogy mi szegjük meg a törvényt,
bátorította őt arra, hogy fenyegessen.
Biztos volt benne, hogy megússza.
Az utcai prostitúció betiltása több kárt okoz,
mint amit megelőz.
1.) Azért hogy elkerüljék a hatóságokat,
az utcán dolgozók olyan kockázatot vállalnak,
mint pl egyedül dolgozás,
vagy sötét erdőkben kószálás,
ahol kiszolgáltatottak támadásoknak.
Ha elkapnak, hogy a tested árulod,
bírságot fizetsz.
Hogy fizeted be anélkül, hogy visszamennél az utcára?
A szükség hajtott ki az utcára
már eleve.
Szóval a bírságok halmozódnak,
és egy ördögi körben találod magad:
árulod a tested, hogy kifizesd a bírságot, amit a tested árulásáért kapsz.
Hadd meséljek nektek Mariana Popa-ról, aki Redbridge-ben dolgozott Londonban.
A prostituáltak alapjáratban csoportokban várnak az ügyfelekre, mert
többen biztonságosabb,
és mert figyelmeztetni tudják egymást a veszélyes alakokra.
De egy rendőrségi razziát követően
muszáj volt egyedül folytatnia, hogy elkerülje a letartóztatást.
Halálra késelték 2013. október 29-ének hajnalán.
A megszokottnál tovább dolgozott,
hogy ki tudja fizetni a bírságot, amit prostitúcióért kapott.
Ha a prostitúció törvénytelenítése sérti a prostituáltakat,
akkor büntessük csak azokat, akik igénybe veszik az ilyen szolgáltatásokat?
Ez a harmadik megközelítés,
amiről beszélni akarok,
a "Svéd" vagy "Északi" törvénykezési modell.
Az ötlet e törvény mögött az,
hogy a tested árulni eredendően káros,
szóval igazából segíted a prostituáltakat azzal, hogy nem adsz rá lehetőséget.
Bár egyre népszerűbb
ez a fajta megközelítési modell,
mégsem bizonyos, hogy ez jól működik.
Pont annyi prostitúció van Svédországban, mint ezelőtt.
Miért lehet ez?
Azért, mert a testüket árulóknak
gyakran nincs más kereseti lehetőségük.
Ha tényleg kell a pénz,
akkor a csökkenő kereslet egyetlen hatása az lesz,
hogy csökkentened kell az áraidat,
vagy kockázatosabb szolgáltatásokat kell kínálnod.
Ha több ügyfelet kell találnod,
akkor lehet, hogy futtatókat keresel.
Szóval ahelyett, hogy visszaszorítaná
az ún. "striciséget" ,
az ilyen törvények egyenesen teret adnak a
potenciálisan agresszív harmadik félnek.
Hogy biztonságban dolgozhassak,
próbálok nem elfogadni foglalást
rejtett számú telefonhívásokból.
Ha házi, vagy hotel látogatásra hívnak,
próbálok teljes nevet és részleteket kérni.
Ha a Svéd modell szerint dolgoznék,
az ügyfél félne kiadni ilyen információt.
Talán nem lenne más választásom,
mint elfogadni névtelen foglalásokat, akik lenyomozhatatlanok,
ha erőszakosra fordul a helyzet.
Ha kell a pénzük,
akkor védened kell az ügyfeleidet a rendőrségtől.
Ha a szabadban dolgozol,
akkor egyedül vagy elszigetelt helyeken kell működnöd,
pont mintha magad is törvénytelen lennél.
Lehet, hogy gyorsabban kell beszállnod a kocsikba,
a kevesebb tárgyalási idő gyorsabb döntést jelent.
Ez a férfi veszélyes, vagy csak izgul?
Megengedheted ezt a kockázatot?
Megengedheted, hogy nemet mondj?
Gyakran hallom, hogy
"A prostitúció rendben lenne,
ha legalizálnánk és szabályoznánk."
Ez a "legalizációs" megközelítés,
amit Németország, Hollandia, és Nevada az USA-ban
használ.
De ez nem egy jó emberjogi modell.
Az államilag szabályozott prostitúcióban
kereskedelmi szex csak néhány,
törvény által kijelölt helyen történhet,
és a prostituáltaknak speciális követelményeknek kell megfelelniük,
min pl. regisztráció, és kötelező egészségügyi ellenőrzés.
Papíron jól hangzik a szabályozás,
de a politikusok direkt úgy csinálják, hogy drága és nehéz legyen
megfelelni a szabályoknak a szex-iparban.
Így egy kétszintű rendszer alakul ki: legális és illegális munka.
Néha "hátsó ajtós kriminalizálásnak" hívjuk.
Gazdag, jól kapcsolódó bordélyháztulajok meg tudnak felelni a szabályoknak,
de a kirekesztődöttek nem tudják lefutni
ezeket a köröket.
És még ha elvileg lehetséges is,
egy normális hely engedélyeztetése időbe és pénzbe kerül.
Ez nem opció annak, akinek
kétségbeesetten kell pénz ma este,
például menekültek vagy családi erőszaktól menekülők.
Egy ilyen kétszintű rendszerben
a legsebezhetőbb emberek rákényszerülnek az illegális munkára,
így ki vannak téve azoknak a veszélyeknek,
amikről korábban beszéltem.
Szóval úgy tűnik,
minden próbálkozás, ami kontrollálni
vagy megelőzni akarja a prostitúciót,
csak veszélyesebbé teszi a testüket árulók életét.
A törvénytől való félelem rákényszerít az elszigetelt, egyedül dolgozásra,
és lehetőséget ad az ügyfeleknek
és a zsaruknak, hogy támadjanak, tudva, hogy úgyis megússzák.
A bírságok és priuszok visszakényszerítenek a prostitúcióba,
ahelyett, hogy segítenének kiszállni belőle.
A vevő-razzia rákényszerít arra, hogy kockázatot vállalj,
és potenciálisan veszélyes futtatókat keress fel.
E szabályok megerősítik a prostituáltakat övező utálatot és stigmákat.
Amikor két éve a franciák átmenetileg bevezették a svéd modellt,
az állampolgárok célzásnak vették arra,
hogy megtámadják
az utcán dolgozókat.
Felmérések szerint Svédországban
jelentősen több ember akarja letartóztatni a prostituáltakat most,
mint a törvény bevezetése előtt.
Ha a betiltás ilyen károkat okoz,
akkor miért ilyen népszerű?
Elsősorban azért, mert a prostitúció mindig a kevésbé népszerű
kisebbségi csoportok túlélési módszere volt:
színesbőrűek,
bevándorlók,
fogyatékkal élők,
melegek, biszexuálisok,
főként transzszexuálisok.
Ezek a leginkább kiemelt
és büntetett csoportok.
Nem hiszem, hogy ez véletlen.
Ezek a törvények pont azért népszerűek,
mert azokat célozzák meg, akiket
a szavazók nem szívesen látnak.
Mi másért támogatnák az emberek a tiltást?
Sokan, érthető módon, tartanak az embercsempészettől.
Az emberek azt hiszik, hogy az egész ipar betiltásával megmenthetik az elrabolt,
eladott, kizsákmányolt szex-rabszolgákat.
Akkor beszéljünk az embercsempészetről.
Kényszerű munka sok iparágban előfordul,
főleg ott, ahol a munkások bevándorlók, vagy könnyen sebezhetőek.
E problémával foglalkoznunk kell.
De úgy, hogy egyenként célozzuk meg ezeket a visszaéléseket, és nem úgy,
hogy lecsukjuk az egész ipart.
Amikor 23 nem regisztrált kinai bevándorló
kagylószedés közben elsüllyedt 2004-ben a Morecambe öbölben,
senki sem kampányolt a halászipar megreformálásáért,
hogy megmentsük a csempészek áldozatait.
A megoldás az, hogy a dolgozóknak több törvényes védőkeretet adjunk, ami
lehetővé teszi, hogy ellenálljanak,
és a letartóztatástól való félelem nélkül jelentsenek a hatóságoknak.
A "csempészet" szó általában arra utal,
hogy papír nélküli bevándorlókat kényszerítenek bele a prostitúcióba.
De igazából sok bevándorló maga döntötte el,
hogy csempészekhez fordul,
a pénzügyi helyzete miatt.
Sokuk pontosan tudja, hogy majd
árulnia kell a testét, mikor megérkeznek.
És igen, a csempészek gyakran
elképesztő árakat szabnak meg, belekényszerítik
az embereket nem kívánt munkába,
és kihasználják őket, mikor sebezhetőek.
Ez mind igaz a prostitúcióra,
de szintúgy igaz mezőgazdasági-,
vendéglátóipari- és a házi munkára is.
Senki sem akar kényszerű munkát végezni, de ez olyan kockázat,
amit sok bevándorló hajlandó bevállalni
azért, amit így maguk mögött hagyhatnak.
Ha az emberek szabadon vándorolhatnának,
akkor nem kellene a csempészekre bízniuk az életüket.
A probléma a bevándorlás
törvénytelenítéséből ered,
csakúgy, mint a prostitúció
törvénytelenítéséből.
Ez a történelem tanulsága.
Ha megtiltasz valamit, amit az emberek akarnak vagy muszáj csinálniuk,
legyen az alkohol, határátkelés,
abortusz, vagy
prostitúció, akkor több
problémát csinálsz, mint amennyit megoldasz.
A betiltás nem változtat semmit
azoknak, akik ilyen dolgokat csinálnak.
De nagyban befolyásolja, hogy
mennyire vannak biztonságban.
Mi másért támogatnák még az emberek a betiltást?
Mint feminista, tudom, hogy a szex-ipart
mély társadalmi egyenlőtlenség hatja át.
Tény, hogy a legtöbb vevő tehetős férfi,
és a legtöbb eladó szegény nő.
Egyetérthetsz mindezzel - én is -
de mégis úgy gondolom, hogy a tiltás egy borzalmas elv.
Egy jobb, egyenlőbb világban
lehet, hogy sokkal kevesebben árulnák a testüket túlélésért,
de nem csinálhatsz jobb világot szimplán csak szabályokkal.
Ha valakinek a testét kell árulnia, mert szegény,
vagy mert hajléktalan,
vagy mert nincsenek papírjai, és így nem találhat legálisan munkát,
ha elveszed tőlük ezt a lehetőséget, attól még nem lesznek kevésbé szegények,
nem lesz otthonuk,
és nem változik a bevándorlási helyzetük.
Az emberek azon aggódnak, hogy a tested árulni megalázó.
De vajon megalázóbb, mint éhesnek lenni,
vagy a gyermeked éhesnek látni?
Nincs tiltó törvény arra, hogy gazdagok dajkát vegyenek fel,
vagy manikűröshöz menjenek,
habár a legtöbb manikűrös és dajka szegény, bevándorló nő.
A feministák pont azt érzik kényelmetlennek,
hogy a prostituáltak szegény, bevándorló nők.
És én értem, hogy miért
kavar heves érzelmeket a szex-ipar.
Az embereknek vegyes érzelmeik vannak,
ha szexről van szó.
De nem alkothatunk szabályokat pusztán érzelmi alapon,
pláne nem azok feje fölött, akikre
ezek a szabályok vonatkozni fognak.
Ha a prostitúció eltörlésére fókuszálunk,
akkor a nemi esélyegyenlőtlenség megnyilvánulásain
fogunk aggódni
a háttérben meghúzódó okok helyett.
Az emberek ráugranak olyan kérdésekre, mint
"Akarnád hogy a te lányod ilyet csináljon?"
Ez a kérdés rossz.
Ehelyett képzeld el, hogy ezt csinálja.
Mennyire van biztonságban ma este?
Miért nincs nagyobb biztonságban?
Szóval, áttekintettük a teljes- és a
részleges törvénytelenítést, a svéd vagy északi modellt,
a legalizációt,
és hogy hogyan okoz mindegyik kárt.
Egy valamit sohasem hallottam kérdezni:
"Mit akarnak a prostituáltak?"
Elvégre minket érintenek leginkább ezek a törvények.
Új-Zéland dekriminalizálta a prostitúciót 2003-ban.
Fontos emlékeznünk, hogy
a legalizáció és a dekriminalizáció két külön dolog.
A dekriminalizáció a prostitúciót érintő
büntető törvények eltörlését jelenti,
ahelyett, hogy a prostitúciót úgy kezelné, mint bármely más munkát.
Új-Zélandon a biztonságért együtt dolgozhatnak az emberek,
és a vevők felelősségre vonhatók a törvény előtt.
A prostituáltak bármikor visszautasíthatnak ügyfeleket,
bármilyen okból,
és az utcán dolgozók 96%-a
érzi úgy, hogy a törvény védi az érdekeiket.
Új-Zélandon nem emelkedett a
prostituáltak száma,
de a dekriminalizáció sokkal biztonságosabbá tette.
De a tanulság nem csak az,
hogy ez a részleges legalizáció jó, hanem
hogy a prostituáltakkal
való együttműködés keretében íródott.
Név szerint: Új-Zélandi Prostituáltak Közössége.
Amikor a szex-munka biztonságosabbá tételére került a sor,
akkor nyitottak voltak meghallgatni a prostituáltakat.
Itt, az Egyesült Királyságban,
tagja vagyok olyan csoportoknak, mint a "Szex-munka Nyitott Egyeteme"
és a "Prostituáltak Angol Egyesülete".
És egy világméretű mozgalmat alakítunk,
és követeljük a dekriminalizációt és az önrendelkezést.
Mozgalmunk egyetemes jele a piros esernyő.
Olyan nemzetközi szervezetek támogatnak minket, mint az ENSZ-AIDS
WHO (Egészségügyi Világszervezet),
és Amnesty International.
De több támogatóra van szükségünk.
Ha törődsz a nemi esélyegyenlőséggel,
szegénységgel, bevándorlással vagy közegészségüggyel,
akkor a prostituáltak jogaival is törődsz.
Nyiss teret nekünk!
Nem csak azzal, hogy figyelsz ránk, mikor felszólalunk, hanem azzal is,
hogy felerősíted a hangunkat.
Állj ellen azoknak, akik el akarnak minket hallgattatni,
azoknak, akik szerint a prostituáltak csak áldozatok,
és túl sérültek ahhoz, hogy tudják, mi a legjobb nekik,
vagy túl kivételezettek
és túl messze állnak a nehézségektől,
nem képviselve a milliónyi néma szenvedőt.
Az áldozatok és az erősek közti különbség csak képzelt.
Azért van, hogy lejárassa a testüket árulókat,
és segítsen semmibe venni minket.
Bizonyára sokan dolgoztok megélhetésért.
Mi, prostituáltak is.
Mint sokan mások,
néhányunk szereti a munkáját,
néhányunk utálja.
Végeredményben legtöbbünknek vegyes érzelmeik vannak.
De hogy mi hogyan érzünk a munkánk iránt,
az nem számít.
Hogy mások hogyan éreznek a munkánk iránt, az meg pláne nem.
Ami számít, az a jogunk ahhoz, hogy biztonságban dolgozzunk,
a saját feltételeink alapján.
A prostituáltak is emberek.
Voltak bonyolult tapasztalataink
és bonyolult reakcióink ezekre az eseményekre.
De az igényeink egyszerűek.
Kérdezz csak meg drága escortokat New Yorkban,
bordélyházak munkásait Kambodzsában, utcán dolgozókat Dél-Afrikában,
és minden lányt a régi melóhelyemen, a Sohoban,
mindegyikük ugyanazt fogja mondani.
Beszélhetsz egymillió prostituálttal
és számtalan szervezettel.
Teljes dekriminalizációt akarunk, és munkavállalói jogokat.
Én csak egy prostituált vagyok ezen a színpadon,
de üzenetet hozok szerte a világból.
Köszönöm.
(taps)