Želim razgovarati o seksu za novac.
Nisam kao većina ljudi koju ste ikada čuli da govori
o prostituciji.
Nisam policajka ili socijalna radnica.
Nisam znanstvenica, novinarka ili političarka.
I kao što ste vjerojatno saznali od Maryam,
nisam ni časna sestra.
(Smijeh)
Većina tih ljudi bi vam rekla da je prodavanje seksa ponižavajuće,
da taj posao nitko ne bi odabrao,
da je opasno, žene zlostavljaju i ubijaju.
Zapravo, većina tih ljudi bi rekla,
"To bi trebalo zakonom zabraniti!"
Možda vam to zvuči razborito.
Meni je zvučilo razborito do posljednjih mjeseci 2009.,
kad sam radila dva slabo plaćena posla bez mogućnosti napredovanja.
Svaki mjesec bi moje plaće samo pokrile minus.
Bila sam iscrpljena, a moj život nije napredovao.
Kao mnoge druge prije mene,
odlučila sam da je seks za novac bolja opcija.
Nemojte me krivo shvatiti --
radije bih da sam dobila na lutriji.
Ali to se ne bi uskoro dogodilo,
a trebalo je platiti stanarinu.
Stoga sam se prijavila za svoju prvu smjenu u bordelu.
U godinama koje su prošle,
imala sam vremena za razmišljanje.
Promislila sam o idejama koje sam nekoć imala o prostituciji.
Pomno sam razmislila o pristanku
i prirodi rada u kapitalizmu.
Razmišljala sam o neravnopravnost spolova
i seksualnom i reproduktivnom radu žena.
Iskusila sam iskorištavanje i nasilje na poslu.
Razmišljala sam što je potrebno
da se seksualne radnice zaštite od tih stvari.
Možda ste i vi razmišljali o tome.
U ovom govoru,
provest ću vas kroz četiri glavna zakonska pristupa
koja se primjenjuju na seksualni rad u svijetu,
i objasniti zašto ne djeluju,
zašto zabranjivanje seksualne industrije zapravo pogoršava povrede
kojima su seksualne radnice podložne.
Zatim ću vam reći što mi, seksualne radnice, zaista želimo.
Prvi pristup je potpuna kriminalizacija.
Pola svijeta,
uključujući Rusiju, Južnu Afriku i većinu SAD-a,
regulira seksualni rad kriminalizirajući sve uključene.
To su prodavač, kupac i treće strane.
Zakonodavci ovih zemalja se valjda nadaju
da će strah od uhićenja odvratiti ljude od prodavanja seksa.
Ali ako ste prisiljeni birati između poštivanja zakona
i prehranjivanja sebe ili obitelji,
radit ćete to svakako,
i riskirati.
Kriminalizacija je zamka.
Teško je dobiti uobičajeni posao kad imate policijski dosje.
Potencijalni poslodavci vas neće zaposliti.
Ako još uvijek trebate novac,
ostat ćete u fleksibilnijoj, neformalnijoj privredi.
Zakon vas tjera da i dalje prodajete seks,
što je upravo suprotno od njegovog željenog učinka
Kad ste kriminalizirani, i sama država vas može maltretirati.
Na mnogim mjestima mogu vas prisiliti da platite mito
ili imate seksualni odnos s policajcem
da izbjegnete uhićenje.
Dokumentirano je da su policajci i zatvorski čuvari u Kambodži
podvrgavali seksualne radnike
onome što se može opisati samo kao mučenje:
prijetnje vatrenim oružjem,
batine, elektrošokovi, silovanje
i uskraćivanje hrane.
Druga zabrinjavajuća stvar:
ako prodajete seks u Keniji, Južnoj Africi ili New Yorku,
policajac vas može uhititi ako vas uhvati da nosite kondome,
jer se kondomi mogu iskoristiti kao dokaz da prodajete seks.
Očigledno, to povećava rizik od HIV-a.
Zamislite da znate, ako vas uhvate s kondomima,
da će ih iskoristiti protiv vas.
To je prilično jak razlog da ih ostavite kod kuće, zar ne?
Seksualne radnice na tim mjestima prisiljene su na težak izbor
između riskiranja uhićenja ili rizičnog seksa.
Što biste vi izabrali?
Biste li nosili kondome na posao?
Što ako ste zabrinuti
da će vas policajac silovati kad uđete u kombi?
Drugi pristup reguliranju seksualnog rada koji vidimo u tim zemljama je
djelomična kriminalizacija,
pri kojoj je kupovanje i prodavanje seksa legalno,
ali okolne aktivnosti,
voditi bordel ili tražiti klijente na ulici, su zabranjene.
Ovakvi zakoni --
imamo ih u UK i u Francuskoj --
poručuju seksualnim radnicama,
"Hej, ne smeta nam što prodajete seks,
ali se pobrinite da ste iza zatvorenih vrata
i potpuno same."
A vođenje bordela, usput,
određeno je kao dvije ili više seksualne radnice koje surađuju.
Ako je to ilegalno, znači da mnoge od nas rade same,
što nas očigledno čini ranjivima na nasilne prijestupnike.
Ali smo također ranjive
ako odlučimo prekršiti zakon i raditi zajedno.
Prije nekoliko godina,
prijateljica je bila uzrujana nakon što je napadnuta na poslu,
pa sam joj rekla da se neko vrijeme može nalaziti s klijentima kod mene.
U tom razdoblju,
još je jedan čovjek postao neugodan.
Rekla sam mu da ode ili ću zvati policiju.
On nas je pogledao i rekao,
"Ne možete vi zvati policiju.
Radite zajedno, ovo mjesto je ilegalno."
Bio je u pravu.
Na kraju je otišao, a da nije postao fizički nasilan,
ali znanje da mi kršimo zakon
osnažilo ga je da nam prijeti.
Bio je uvjeren da će se izvući s tim.
Zabrana ulične prostitucije također uzrokuje više štete
nego što spriječi.
Prvo, kako bi izbjegli uhićenje,
radnice na ulici riskiraju da ne budu viđene,
a to znači da rade same
ili na osamljenim mjestima, kao mračnim šumama
na kojima su izloženije napadima.
Ako vas uhvate da prodajete seks vani,
platite kaznu.
Kako ćete platiti tu kaznu, a da se ne vratite na ulicu?
Upravo vas je potreba za novcem
poslala na ulice.
I tako se kazne nagomilaju,
a vi ste zapeli u okrutan krug
prodavanja seksa da platite kazne koje ste dobili za prodavanje seksa.
Da vam ispričam o Mariani Popa, koja je radila u Redbridgu, istočni London.
Ulične radnice iz njezinog kvarta su obično u grupama čekale klijente
zbog sigurnosti u grupi
i kako bi upozorile jedna drugu kako da izbjegnu opasne momke.
Ali tijekom strožih policijskih mjera prema seksualnim radnicama i klijentima,
bila je prisiljena raditi sama kako ne bi bila uhićena.
Nasmrt je izbodena u ranim jutarnjim satima 29. listopada 2013. godine.
Radila je kasnije nego inače
da plati kaznu koju je dobila za traženje mušterija.
Ako kriminaliziranjem seksualnih radnica njima škodimo,
zašto ne kriminaliziramo samo ljude koji kupuju seks?
To je cilj trećeg pristupa
o kojem bih govorila --
Švedski ili Nordijski model zakona o seksualnom radu.
Zamisao iza ovog zakona
jest da je prodavanje seksa istinski štetno
i da seksualnim radnicima pomažete ukidanjem te mogućnosti.
Unatoč rastućoj podršci
za ono što se često opisuje kao pristup "kraj potražnji",
nema dokaza da je učinkovit.
U Švedskoj je prostitucija jednako učestala kao i prije.
Zašto je to tako?
Jer osobe koje prodaju seks
često nemaju druge mogućnosti prihoda.
Ako trebate taj novac,
jedini učinak koji će imati pad u poslovanju
je što ćete morati sniziti cijene
ili ponuditi riskantnije seksualne usluge.
Ako vam treba više klijenata,
možda ćete potražiti pomoć menadžera.
Stoga vidite, umjesto da prekinete
ono što se inače zove svodništvo,
ovakav zakon potiče nastanak
potencijalno nasilne treće strane.
Kako bih ostala sigurna u svom poslu,
nastojim ne uzimati ponude od nekoga
tko me zove sa skrivenog broja.
Ako je posjet u kući ili u hotelu,
nastojim saznati puno ime i detalje.
Kad bih radila po Švedskom modelu,
klijent bi se previše bojao dati mi te podatke.
Možda ne bih imala izbora
nego prihvatiti ponudu čovjeka kojem se ne može ući u trag
ako se ispostavi da je nasilan.
Ako trebate njihov novac,
trebate zaštititi klijente od policije.
Ako radite vani,
to znači da radite sami ili na osamljenim mjestima,
baš kao da se i kriminalizirate.
Možda ćete brže ući u auto,
kraće pregovaranje znači brze odluke.
Je li on opasan ili samo nervozan?
Možete li preuzeti taj rizik?
Možete li ga odbiti?
Često čujem,
"Prostitucija bi bila u redu
da je legaliziramo i reguliramo."
Taj pristup zovemo legalizacija,
i koriste ga zemlje kao Nizozemska, Njemačka
i Nevada u SAD-u.
Ali to nije dobar model za ljudska prava.
A u prostituciji pod kontrolom države,
komercijalni seks je moguć samo
u zakonski uređenim područjima ili mjestima,
a seksualne radnice se pridržavaju posebnim ograničenjima,
kao što su registracija i prisilni zdravstveni pregledi.
Regulacija zvuči odlično na papiru,
ali političari namjerno donose odredbe oko seksualne industrije
koje je skupo i teško poštivati.
To stvara dvoredni sustav: legalni i ilegalni rad.
Katkad to zovemo "potajna kriminalizacija".
Bogati, dobro povezani vlasnici bordela mogu poštivati odredbe,
ali marginalizirani ljudi
teško nadilaze te prepreke.
A čak i ako je to u načelu moguće,
dobivanje dozvole ili dobrog mjesta zahtijeva vrijeme i novac.
Neće biti opcija
nekome tko je očajan i treba novac večeras.
Možda su izbjeglice ili bježe od obiteljskog nasilja.
U ovom dvorednom sustavu,
najranjiviji ljudi su prisiljeni raditi ilegalno,
zato su i dalje izloženi svim opasnostima kriminalizacije
koje sam ranije spomenula.
Dakle.
Čini se da svi pokušaji kontroliranja
ili sprječavanja seksualnog rada
čine okolnosti opasnije za osobe koje prodaju seks.
Strah od provođenja zakona tjera ih da rade sami na osamljenim mjestima,
i dozvoljava klijentima i policiji
da postanu nasilni zbog spoznaje da neće biti kažnjeni.
Kazne i policijski dosjei tjeraju ljude da i dalje prodaju seks,
umjesto da im omogućuju da prestanu.
Strože kazne za kupce tjeraju prodavače na opasan rizik
i u ruke potencijalno nasilnih menadžera.
Ovi zakoni pojačavaju stigmu i mržnju prema seksualnim radnicama.
Kad je Francuska prije dvije godine privremeno uvela švedski model
obični građani su to shvatili kao znak
za početak opreznih napada
na ljude koji rade na ulici.
Ankete u Švedskoj su pokazale
da puno veći broj ljudi želi uhićenje seksualnih radnika sada
nego prije uvođenja tog zakona.
Ako je zabrana ovoliko štetna,
možda se pitate, zašto je tako popularna?
Prvo, seksualni rad jest i uvijek će biti strategija preživljavanja
za sve vrste nepopularnih manjinskih skupina:
ne-bijelci,
migranti,
osobe s invaliditetom,
LGBTQ osobe,
osobito transseksualke.
Ove skupine su najizdvojenije
i kažnjene prohibicionističkim zakonom.
Ne vjerujem da je to slučajnost.
Ovi zakoni imaju političku podršku
upravo zato što ciljaju ljude
koje glasači ne žele vidjeti ili znati za njih.
Zašto bi inače ljudi podržavali zabranu?
Mnogi imaju razumljiv strah od trgovanja ljudima.
Ljudi misle da se strankinje, otete i prodane u seksualno ropstvo,
mogu spasiti gašenjem cijele industrije.
Zato razgovarajmo o trgovanju ljudima.
Prisilni rad se javlja u mnogim industrijskim granama,
osobito u kojima su radnici migranti ili na drugi način ranjivi,
i time se treba baviti.
A najbolje ga je riješiti zakonima koji ciljaju određene slučaje,
ne cijelu industriju.
Kad su se 23 neprijavljena kineska migranta
utopila dok su brali školjke u Zaljevu Morecambe 2004. godine,
nije bilo poziva za zabranjivanje cijele industrije
da se spase žrtve.
Rješenje je jasno dati radnicima više pravne zaštite,
dopustiti im da se odupru zlostavljanju
i prijave vlastima bez straha od uhićenja.
Način na koji se razbacujemo "trgovanjem ljudima"
implicira da je sva nezabilježena migracija u prostituciju prisiljena.
Zapravo, mnogi migranti su odlučili,
iz ekonomske potrebe,
staviti se u ruke krijumčara ljudi.
Mnogi to rade iako jasno znaju
da će prodavati seks kad stignu na odredište.
Da, često se događa
da krijumčari zahtijevaju pretjerane naknade,
prisiljavaju migrante na posao koji ne žele
i zlostavljaju ih kad su ranjivi.
To vrijedi za prostituciju,
ali također i za rad u poljoprivredi,
ugostiteljstvo i služenje u kući.
Na kraju, nitko ne želi biti prisiljen raditi bilo kakav posao,
ali to je rizik koji su mnogi migranti spremni prihvatiti,
zbog onoga što ostavljaju.
Da je ljudima dopušteno legalno migrirati
ne bi morali stavljati svoje živote u ruke krijumčara ljudi.
Problem nastaje
zbog kriminalizacije migriranja,
kao i zbog kriminalizacije
samog seksualnog rada.
To je lekcija iz povijesti.
Ako pokušate zabraniti nešto što ljudi žele ili trebaju raditi,
bilo da je to piti alkohol ili prijeći granice
ili pobaciti
ili prodavati seks,
stvarate više problema nego što rješavate.
Zabrana skoro ništa ne znači
ljudima koji zaista čine te stvari.
Ali znači puno
za njihovu sigurnost dok ih čine.
Zašto bi inače ljudi podržavali zabranu?
Kao feministkinja, znam da je seksualna industrija
mjesto duboko ukorijenjene društvene nejednakosti.
Činjenica je da većinu kupaca seksa čine muškarci s novcem,
a većinu prodavača žene bez novca.
Možete se slagati s time -- kao ja --
a i dalje misliti da je zabrana užasna odluka.
U boljem, ravnopravnijem svijetu,
možda bi bilo puno manje ljudi koji prodaju seks kako bi preživjeli,
ali ne možete samo zakonima ostvariti bolji svijet.
Ako netko treba prodavati seks jer je siromašan
ili jer je beskućnik
ili jer nema dokumente i ne može pronaći zakonit posao,
uzimanje ove opcije ne čini ih manje siromašnima
ne daje im kuću
ili mijenja status imigranta.
Ljudi se brinu da je prodavanje seksa ponižavajuće.
Zapitajte se: je li to veće poniženje nego biti gladan
ili vidjeti svoju djecu gladnu?
Nema poziva na zabranu bogatih ljudi za zapošljavanje dadilja
ili odlazaka na manikure,
iako taj posao većinom rade siromašne migrantice.
Samo činjenica da siromašne migrantice prodaju seks
nekim feministkinjama stvara neugodu.
I mogu razumjeti
zašto seksualna industrija izaziva snažne osjećaje.
Ljudi imaju svakakve komplicirane osjećaje
kad se radi o seksu.
Ali ne možemo stvarati politiku samo na temelju osjećaja,
a pogotovo bez uključivanja ljudi
na koje ona zapravo utječe.
Ako se usredotočimo na ukidanje seksualnog rada,
na kraju se više brinemo o određenom pokazivanju
spolne nejednakosti,
nego o njezinim uzrocima.
Ljudi inzistiraju na pitanju,
"I, bi li htjela da tvoja kći to radi?"
To je krivo pitanje.
Umjesto toga, zamisli da ona to radi.
Koliko je sigurna noću na poslu?
Zašto nije sigurnija?
Pogledali smo potpunu kriminalizaciju,
djelomičnu kriminalizaciju, Švedski ili Nordijski model
i legalizaciju,
te kako su svi oni štetni.
Nikad nisam čula pitanje:
"Što seksualne radnice žele?"
Uostalom, mi smo pod najvećim utjecajem tih zakona.
Novi Zeland je dekriminalizirao seksualni rad 2003.
Važno je zapamtiti
da dekriminalizacija i legalizacija nisu iste stvari.
Dekriminalizacija je ukidanje zakona
kojima je cilj kazniti seksualnu industiju
umjesto da tretira seksualni rad kao svaku drugu vrstu posla.
U Novom Zelandu ljudi mogu raditi zajedno radi sigurnosti,
a poslodavci seksualnih radnica odgovaraju državi.
Seksualna radnica može bilo kada odbiti vidjeti klijenta,
iz bilo kojeg razloga,
i 96% seksualnih radnica na ulici
izjavljuje da osjećaju da zakon štiti njihova prava.
U Novom Zelandu nije zabilježen porast
broja ljudi koji se bave seksualnim radom,
ali dekriminalizacija ga je učinila sigurnijim.
Ali lekcija iz Novog Zelanda
nije samo da su njegovi posebni zakoni dobri,
nego najvažnije,
da su napisani u suradnji sa seksualnim radnicama,
točnije, s Kolektivom prostitutki Novog Zelanda.
Kad je trebalo seksualni rad učiniti sigurnijim
bili su spremni izravno poslušati seksualne radnice.
Ovdje u UK,
dio sam grupa koje vode seksualne radnice: Otvoreno učilište seksualnih radnica
i Engleski kolektiv prostitutki.
Dio smo globalnog pokreta
koji zahtijeva dekriminalizaciju i samoodređenje.
Opći simbol našeg pokreta je crveni kišobran.
Naše zahtjeve podupiru globalna tijela poput UNAIDS-a,
Svjetske zdravstvene organizacije
i Amnesty International.
Ali trebamo više saveznika.
Ako vam je stalo do ravnopravnosti spolova
ili siromaštva ili migracija ili javnog zdravlja,
tada vam je stalo i do prava seksualnih radnica.
Napravite nam mjesta u svojim pokretima.
To znači ne samo slušanje seksualnih radnica kad govorimo,
nego i pojačavanje naših glasova.
Oduprite se onima koji nas utišavaju,
onima koji kažu da se prostitutka prečesto proglasi žrtvom,
da je previše oštećena da zna što je najbolje za nju,
ili previše privilegirana
i previše udaljena od pravih nevolja,
nije predstavnica milijuna žrtava bez glasa.
Razlika između žrtava i osnaženih je imaginarna.
Postoji samo kako bi seksualne radnice izgubile ugled
i kako bi ih bilo lakše ignorirati.
Bez sumnje mnogi od vas rade za život.
Pa, seks je također rad.
Baš kao vi,
neke od nas vole svoj posao,
neke od nas ga mrze.
Naposljetku, većina nas ima podijeljene osjećaje.
Ali ne radi se o tome
što mislimo o poslu.
A sigurno se ne radi ni o tome što drugi misle o našem poslu.
Važno je da imamo pravo raditi na sigurnom
i pod vlastitim uvjetima.
Seksualne radnice su stvarne osobe.
Imale smo složena iskustva
i složene odgovore na ta iskustva.
Ali naši zahtjevi nisu složeni.
Možete pitati skupe dame u New York Cityju,
radnice u bordelima Kambodže, radnice na ulicama Južne Afrike,
i svaku djevojku s popisa na mom prošlom poslu u Sohou
i sve će vam reći isto.
Možete govoriti s milijunima seksualnih radnica
i nebrojenim organizacijama koje vodi seksualni rad.
Želimo potpunu dekriminalizaciju i radnička prava kao radnice.
Ja sam samo jedna seksualna radnica danas ovdje,
ali donosim poruku iz cijelog svijeta.
Hvala.
(Pljesak).