Zamislite da ste u supermarketu,
kupujete neke namirnice,
i data vam je opcija
između najlonske i papirne kese.
Koju ćete izabrati ukoliko želite
da uradite pravu stvar za okolinu?
Najveći broj ljudi izabraće papir.
Hajde da razmislimo zašto.
Za početak, smeđ je.
Zbog toga mora biti dobar za okolinu.
Biorazgradiv je. Može se ponovo koristiti.
U nekim slučajevima, može se reciklirati.
Kad ljudi pogledaju najlonsku kesu,
verovatno misle nešto od ovoga,
što svi znamo da je apsolutno užasno,
i trebalo bi po svaku cenu da izbegavamo
ove vrste zagađivanja prirode.
Ali ljudi često ne pomišljaju
na nešto ovakvo,
što je suprotna strana ovog gledišta.
Kada proizvodimo materijale,
moramo ih uzeti iz prirode,
i za to nam je potrebna gomila uticaja na prirodu.
Vidite, dešava se da, kada moramo
da napravimo složene izbore,
mi ljudi volimo veoma jednostavna rešenja,
i zbog toga najčešće i tragamo za njima.
Ja radim u oblasti dizajna.
Savetujem dizajnere
i inovatore o održivosti,
i svi mi uvek kažu: ,,O, Lejla,
ja samo želim eko-materijal.''
A ja im odgovorim: ,,To je veoma složeno,
i moraćemo da provedemo sate pričajući
o tome šta tačno znači eko-materijal,
jer je u nekom momentu sve
došlo iz prirode,
i tek je način upotrebe ono
što utiče na okolinu.
Dešava se to da moramo
da se oslonimo na neku vrstu
intuitivnog okvira kada donosimo odluke.
Volim da taj intuitivni okvir nazivam
našim prirodnim folklorom.
To je poput glasa koji imate u podsvesti,
ili onaj osećaj koji dobijete
kada uradite nešto kako treba,
kao kada ste odabrali papirnu kesu
ili kupili auto sa smanjenom potrošnjom.
A prirodni folklor je zaista važna stvar
jer se trudimo da nešto uradimo ispravno.
Ali kako možemo da znamo
da li zaista smanjujemo uticaj
koji naše akcije kao pojedinaca,
profesionalaca i kao društva
imaju na našu okolinu?
Prirodni folklor je nešto što
se zasniva na našem iskustvu,
stvarima koje smo čuli od drugih ljudi.
Retko ima osnove u nekom naučnom okviru.
To je veoma teško, iz razloga što živimo
u neverovatno kompleksnom sistemu.
Mi imamo ljudske načine
da komuniciramo i da se povezujemo
i imamo u potpunosti izgrađeno društvo.
Imamo industrijske sisteme,
koji predstavljaju čitavu ekonomiju,
i sve to mora da funkcioniše
u okviru većeg sistema.
I najbitnije, u okviru ekosistema.
Vidite, odluke koje pravimo
kao pojedinci,
ali one odluke koje pravimo
u svakoj obavezi koju imamo,
bez obzira na to gde smo u hijerarhiji,
utiče na sve ove sisteme.
Poenta je u tome da moramo naći način
ako zaista želimo da se izborimo za održivost
neraskidivosti tih kompleksnih sistema
i da pravimo odluke koje će rezultirati
poboljšanjem uslova u okruženju.
Ono što svi moramo da naučimo je
da uradimo što više sa što manje.
Populacija raste,
i svi vole svoje mobilne telefone,
posebno u ovoj situaciji.
Moramo da nađemo način da rešimo probleme sa kojima se suočavamo.
I tad dolazi razmišljanje o toku života.
U suštini, sve što je stvoreno
prolazi kroz razne periode života,
i mi koristimo naučni proces
koji se zove procena životnog toka,
ili kako vi u Americi kažete, analiza,
da stvorimo bolju sliku o tome kako
sve što radimo u tehničkom delu sistema
utiče na naše prirodno okruženje.
Vraćamo se nazad sve
do uzimanja sirovina,
zatim proučavamo proizvodnju,
pakovanje i transport,
korišćenje i kraj života,
i u svakom od ovih perioda
stvari koje činimo
imaju uticaj na prirodu,
i mi možemo da pratimo kako ta interakcija
zapravo utiče na sistem i ono
što čini život na Zemlji mogućim.
Radeći ovo,
naučili smo potpuno fascinantne stvari.
I otkrili smo gomilu mitova.
Za početak, evo reči koju mnogo koristimo.
Dosta se koristi u marketingu,
i mislim da se mnogo koristi u razgovorima
kada pričamo o održivosti,
a to je reč biorazgradivost.
Biorazgradivost je osobina materijala;
ne definicija nečega dobrog za okolinu.
Dozvolićete mi da objasnim.
Kada nešto prirodno,
nešto sastavljeno od vlakana celuloze
poput parčeta hleba ili ostataka hrane,
ili čak parčeta papira,
kada nešto prirodno završi
u prirodnoj okolini, normalno se razgradi.
Mali molekuli ugljenika koji su čuvani
za vreme rasta se prirodno oslobađaju
nazad u atmosferu u vidu ugljendioksida,
ali ovo je redak slučaj.
Većina prirodnih stvari zapravo,
ne završi u prirodi.
Većina stvari završava na otpadima.
Otpad je drugačija sredina.
Na otpadima, isti ti molekuli ugljenika
se razgrađuju na drugačiji način,
jer su otpadi bezvazdušna mesta.
Nema kiseonika. Kompaktno je i vruće.
Isti ti molekuli postaju metan,
a metan 25 puta više doprinosi
efektu staklene bašte od ugljendioksida.
Tako naša uvela salata i proizvodi
koje bacamo a napravljeni su od
biorazgradivih materijala,
ukoliko završe na otpadu,
doprinose klimatskim promenama.
Vidite, sada postoje ustanove
koje zapravo koriste taj metan
za proizvodnju energije,
izmeštajući potrebu za fosilnim gorivom,
ali treba da budemo pametniji u vezi sa tim.
Moramo da nađemo način da iskoristimo
stvari koje se već dešavaju
i da počnemo da pravimo sisteme
koji će ublažiti postojeće probleme.
Ljudi se sada okreću i kažu:
,,Hajde da zabranimo plastične kese.
Daćemo ljudima papir, jer je bolji.''
Ali ukoliko taj papir bacite u kantu,
a lokalni otpad je kao i svi ostali,
imamo ono što se naziva duplim problemom.
Ja sam dizajner po zanimanju.
Bavila sam se i društvenim naukama, i u potpunosti sam fascinirana
konzumentskim dobrima i načinom
na koji smo postali imuni na to
da ono čime ispunjavamo život ima uticaj na okolinu.
Ove stvari su poput serijskih prestupnika,
i prilično sam sigurna da
svi prisutni ovde imaju frižider.
Amerika sada ima neverovatnu sposobnost
da neprestano povećava frižidere.
Poslednjih nekoliko godina, oni su porasli
30 kubnih centimetara u proseku,
za standardnu veličinu jednog frižidera.
Problem je što su oni sada toliko veliki
da nam olakšavaju da kupujemo više hrane
koju ne možemo da pojedemo ili pronađemo.
Mislim, imam stvari u pozadini frižidera
koje tamo stoje godinama, u redu?
I tako se dešava da traćimo više hrane.
Kao što sam objasnila, ostaci su problem.
U stvari, ovde u Americi, 40 posto
hrane koja se kupi se baci.
Polovina hrane proizvedene u svetu se baci.
To je najnovija statistika UN-a. Polovina.
Ludost. To je 1,3 milijarde tona godišnje.
I ja za to krivim frižidere,
posebno u zapadnim kulturama,
jer to olakšavaju.
Mislim, postoji mnogo složenih sistema.
Ne želim da ih toliko pojednostavim.
Frižideri su zaista mnogo doprineli ovome,
i jedna stavka toga
je fioka za sveže namirnice.
Je l' imate svi te fioke?
One fioke u koje stavljate salatu?
Salata ima naviku da postane gnjecava
u tim fiokama, zar ne?
Zar ne? Gnjecava salata?
U Britaniji, ovo je toliki problem
da je nedavno vlada sastavljala izveštaj
gde se navodi da je drugi najveći krivac
za protraćenu hranu gnjecava salata.
Izveštaj je nosio naziv Gnjecava Salata.
Ok? Tako da, ovo je problem, ljudi.
Ova jadna mala salata biva bačena
jer fioke za sveže namirnice nisu u stvari
napravljene da održe stvari svežim.
Okej. Treba vam mali prostor.
Treba vam, u stvari, bezvazdušna sredina
da sprečite prirodno uvenuće.
Ali fioke za sveže namirnice su samo
fioke sa malo boljim zatvaranjem.
Bilo kako bilo, očigledno sam opsednuta.
Nemojte me nikada pozvati u goste,
počeću da vam razgledam po frižideru.
Ali u suštini, ovo je veliki problem.
Kad izgubimo nešto poput salate u sistemu,
to ne samo da utiče kao što sam objasnila,
već iznova moramo da uzgajamo tu salatu.
Uticaj životnog toka salate je astronomski.
Moramo da očistimo zemljište.
Moramo da posadimo seme, stavimo fosfor,
đubrivo, prehranu, vodu, sunčevu svetlost.
Svi uticaji u toj salati
se izgube iz sistema,
što ima daleko veći uticaj na okolinu
od gubitka energije koju utroši frižider.
Moramo da osmislimo ovakve stvari bolje
da bismo rešili ozbiljne ekološke probleme.
Počećemo od fioka i veličine frižidera.
Svi prisutni ovde koji ih dizajnirate,
to bi bilo sjajno.
Zamislite kad bismo morali da počnemo
da razmišljamo o tome kako dizajniramo.
Ja posmatram frižider kao znak modernog
iako se njihov dizajn nije mnogo promenio
od 1950-ih godina.
Malo, ali to su i dalje velike kutije,
hladne kutije u koje odlažemo stvari.
Zamislite kada bismo zaista počeli
da prepoznajemo probleme i to iskoristimo
kao osnov za nalaženje inovativnog
rešenja za dizajn koji bi rešio probleme.
Ovo je sistematska promena
koju predvodi dizajn koji diktira
način da sistem bude daleko održiviji.
40% bačene hrane je veliki problem.
Zamislite frižidere koji bi to prepolovili.
Još jedna stvar koja mi je fascinantna
je električni čajnik,
mada sam otkrila
da se vi ovde baš i ne bavite čajnicima.
Ali to je velika stvar u Engleskoj,
97 procenata domaćinstava
poseduje električni čajnik.
Oni su veoma popularni.
Mislim, kada bih ja radila sa kompanijom,
ili dizajnerom koji bi kreirao neki od njih
i ako bi želeli da urade to ekološki verovatno bi me pitali dve stvari.
Lejla, kako da učinim da budu efikasni?
Jer energija je očigledan problem sa ovim.
Ili: ,,Kako da napravim ekološki materijal?
Kako napraviti ekološki materijal
u proizvodnji?''
Da li biste me i vi to pitali?
To zvuči logično, zar ne?
Sagledavate pogrešan problem.
Problem je u upotrebi.
Način na koji ga ljudi koriste.
65 procenata Britanaca
priznaje da prepunjava čajnike
kada im je potrebna samo jedna šolja čaja.
Sva voda viška koja ključa
zahteva energiju, i procenjuje se
da jednodnevni višak energije nastao
radom čajnika
bude dovoljan da osvetli ulice
Engleske tokom cele noći.
U ovome je problem.
Greška na relaciji proizvod-potrošač.
Imamo i grešku na relaciji proizvod-sistem
toliko prisutnu, da je i ne primećujemo.
Ali ovaj čovek primećuje. Zove se Sajmon.
Sajmon radi za elektranu u U.K.
On radi na jako bitnom poslu praćenja
sve električne energije u sistemu
da bi bio siguran da je ima dovoljno
za snabdevanje svih domaćinstava.
On takođe gleda televiziju.
Iz prostog razloga što postoji jedinstven
fenomen koj se dešava u U.K.
u momentu kad se popularna emisija završi.
Onog momenta kada nastupe reklame,
ovaj čovek mora hitno
da kupi nuklearnu energiju od Francuske
jer svi uključuju svoje čajnike
u isto vreme.
(Smeh)
1,5 miliona čajnika je ozbiljan problem.
Zamislite da vi dizajnirate čajnike,
da ste našli rešenje ovih nedostataka,
jer je to zaista ozbiljno opterećenje
za sistem, samo zvog toga
što nije razmišljano o problemu
koji će nastati kada počne korišćenje.
Pogledala sam čajnike dostupne na tržištu,
i gledala minimalne količine punjenja,
onaj mali natpis koji vam govori
koliko treba da stavite vode unutra
i pisalo je dve do pet i po šolja vode
da bi se napravila jedna šolja čaja.
Ovaj čajnik ovde je primer
gde u stvari postoje dva rezervoara.
Jedan za kuvanje, i jedan za držanje vode.
Korisnik pritisne dugme
da voda proključa,
što znači, pošto smo svi mi lenji,
tačno onoliko vode koliko treba.
To je proizvod koji menja navike:
proizvodi, sistemi ili usluge
koji reaguju i rešavaju probleme.
Ovo je dvorana tehnologije,
i ove stvari su prilično popularne,
ali mislim da ako planiramo da nastavimo
sa proizvodnjom, kupovinom i bacanjem
proizvoda u meri u kojoj to sada činimo,
a koja je astronomski visoka...
Postoji sedam milijardi ljudi
u svetu trenutno.
Od toga šest su korisnici mobilnih telefona
po podacima iz prošle godine.
Svake godine, 1,5 milijarda mobilnih
biva proizvedena, i neke kompanije
prijavljuju da imaju veću proizvodnju
od broja rođene dece.
152 miliona telefona u Americi je bačeno prošle godine,
a samo 11% reciklirano.
Ja sam iz Australije. Broj stanovnika je 22 miliona,
a istraživanja pokazuju da ima
22 miliona telefona koji stoje u fiokama.
Moramo da nađemo način da rešimo ovo,
jer je to jako komplikovano.
Ovde postoji toliko stvari.
Zlato! Znate li da je zapravo jeftinije
izvući zlato iz tone starih mobilnih telefona,
nego iz tone zlatne rude?
Veliki je broj složenih i vrednih
materijala iskorišćen u proizvodnji,
i treba ohrabriti rastavljanje,
jer će se u suprotnom dogoditi sledeće.
Ovo je zajednica u Gani,
i e-otpad, iliti elektronski otpad
koji je zabeležen od strane UN-a
je oko 50 miliona tona.
A ovo je način na koji oni izvlače zlato
i druge vredne materijale iz toga.
Pale elektronski otpad
na otvorenim prostorima.
Ovo su zajednice, i to se dešava svuda.
Zbog toga što ne vidimo posledice
izbora koje pravimo kao proizvođači,
poslovni ljudi, konzumenti,
onda se dešavaju stvari poput ove,
i to su životi ljudi.
Potrebno je naći pametnija, sistemska,
inovativna rešenja za ove probleme,
ako želimo da živimo održivo u ovom svetu.
Zamislite, kada kupite mobilni telefon,
nov, jer želite da promenite,
inače, 15-18 meseci je prosek
na kom ljudi menjaju svoje telefone,
i ako želimo ovom brzinom
da menjamo telefone, onda bi trebalo
da razmrsimo i petlje u ovim sistemima.
Ljudi koji proizvode ove telefone,
od kojih su neki ovde, sigurna sam,
mogli bi da razmisle o sistemima zatvorene petlje,
ili sistemskim uslugama proizvodnje,
prepoznavanju potražnje na tržištu
i toga da ta potražnja neće odvesti nikuda,
pa proizvodite nešto što će rešiti problem.
Proizvodite lake, rastavljive proizvode.
Čujemo da se neke od ovih strategija danas
koriste na vozilima kompanije Tesla Motors.
Ovi pristupi nisu komplikovani,
ali razumevanje sistema
i traženje alternativa koje će zadovoljiti
zahteve konzumenata
je način na koji ćemo radikalno
promeniti priču o održivosti
i žao mi je što moram da vam saopštim to:
potrošnja je najveći problem.
Ali proizvodnja je najbolje rešenje.
Ove vrste proizvoda su svuda.
Prepoznajući alternativne načine,
zapravo počinjemo nešto inovativno,
i upotrebiću zaista tu reč,
jer su svi ovde prisutni jako inovativni.
Ali s obzirom na korišćenje održivosti
kao parametra, kriterijuma
za pokretanje sistemskih rešenja,
kao što sam pokazala na ovim jednostavnim proizvodima,
oni učestvuju u velikim problemima.
Moramo da sagledamo čitav tok
stvari koje radimo.
Ako ste upravo izabrali papir ili plastiku,
a očigledno je isplativije
ono što se može opet koristiti,
onda je papir gori, a gori je jer je teži
od četiri do deset puta od plastike,
i to, upoređeno sa gledišta životnog toka,
kilo plastike za kilo papira,
papir je daleko bolji,
ali sposobnost plastike ili papira
da nose namirnice ne meri se u kilaži.
Meri se u jako maloj količini plastike,
i dosta većoj količini papira.
Funkcionalnost definiše uticaj,
i pomenuh da me uvek pitaju za eko-materijale.
Postoje materijali koje treba izbegavati.
Za ostale, sve je do upotrebe,
na kraju, sve što osmislimo i proizvedemo
ili kupimo je zbog upotrebne vrednosti.
Poželimo nešto, i to i kupimo.
Prekidajući ovo i donoseći
pametna, sofisticirana rešenja
koja će uzeti u obzir čitav sistem
i postojanje neke stvari,
od početka do kraja,
možemo zaista naći inovativna rešenja.
Reći ću vam jednu stvar
koju mi je skoro rekao kolega dizajner.
Pitala sam što ne radi održive projekte.
A on je rekao:
,,Pa, skoro sam predložio projekat održivosti klijentu,
a on se okrenuo i rekao mi:
Znam, koštaće manje, isplatiće se, ali mi nismo
pokretači jer oni dobiju strele u leđa''.
Mislim da imamo pokretača i nadam se
da ih je još mnogo, jer moramo da rešimo ovo.
Hvala vam.
(Aplauz)